© Hillevi Wahl 2013

Wahlspråket

www.hillevi.nu

ISBN:

978-91-87613-10-4

E-boksproduktion:

www.gunnar.net, 2013

Av Hillevi Wahl finns tidigare utgivet:

Experimentet

Kalla kulor förlag 2012

Elliot hittar en farfar

Rabén & Sjögren 2012

Extremt kul! Du kan, du vill, du törs!

Kalla kulor förlag 2012

Hungerflickan – En berättelse om matmissbruk, ensamhet och pappalängtan

Norstedts 2010

Till alla mammor! – 16 kända svenskar skriver om mammarollen

Bokförlaget Semic 2009

Kärleksbarnet – En berättelse om alkohol, bingo och brutna löften

Norstedts 2007

Hjälp, jag ska bli tvåbarnsmamma

Norstedts 2007

Tjocka tanten rockar fett

Norstedts 2006

Från fuskmamma till supermamma

Norstedts 2005

En fuskmammas bekännelser – det första året

Norstedts 2004

Introduktion

Hej.

Jag heter Hillevi Wahl och är krönikör och författare. Dessutom är jag trebarnsmamma, alkisbarn, gammal matmissbrukare och numera också totalt frälst på militärträning. Och allt det där är jag så himla stolt över. Låt mig berätta varför!

Med ovanstående ord inleder jag ofta mina uppskattade föreläsningar om Känsliga Människor och Längtanshålet. Föreläsningarna har vuxit fram ur mitt flitiga krönikeskrivande.

Sedan 2004 har jag skrivit kolumner och krönikor i bland annat Metro, Kommunalarbetaren, Allas Veckotidning och Norrtelje Tidning. De handlar ofta om Vänskap, Kärlek, Humor, Barn, Familj, Jobb, Skola, Träning, Facebook och Sex.

Trots att många är skrivna för flera år sedan så är de fortfarande märkligt aktuella. Nu har jag för första gången samlat mina bästa krönikor i dessa e-böcker. Tanken är att det ska komma en i veckan, så gillar du det här är det bara att läsa vidare.

Mycket nöje!

ps. Vill du komma med glada tillrop, ge förslag på nya krönikor, eller boka en föreläsning - så maila mig gärna på hillevi@hillevi.nu.

Varför är vi så rädda för att bli gamla?

För ett tag sedan kom en manlig arbetskamrat fram till mig och frågade hur gammal jag var.

”Fyrtiotvå, sa jag. Men det syns inte, va?”

”Joo.” Sa han.

Först blev jag alldeles häpen. För sådär får man väl inte säga. Sedan gick jag ut och tittade mig i spegeln och blev lite glad. För jo, nog syntes det att jag hade hunnit bli fyrtiotvå och hade fött tre barn. Till och med den där bestämda rynkan mellan ögonbrynen som mamma hade, den hade djupnat och blivit fyrtiotvå. Det var ganska fint, på något vis.

För en tid sedan dansade Tilde Fröling in i våra vardagsrum med sin platta mage i Let’s dance. Då talade hon ut i tidningarna om sin åldersnoja:

”Vem fan vill bli gammal liksom. Det är bara bullshit att det är vackert att åldras.”

Hon är 27 år.

Kanske handlar det om att hennes största merit tidigare har varit att vara ung och vacker. Vad vet jag. Då kanske det skrämmer att man blir äldre.

Eller också läser hon för många tidningar.

Sminka dig tio år yngre!

Maten som håller rynkorna borta!

Madonna besatt av sin ålder

Mirakelkrämen som tar bort dina rynkor!

Fixa rynkorna med - sperma!

Det här är bara några av rubrikerna som vi kan läsa varje vecka i tidningarna. Vår drottning Silvia lyfter sig enligt rykten varje år. Och Amelia retuscherar varenda bild som är på omslaget till hennes tidning M. Hon som är så himla snygg. Varför gör hon det? Andra framgångsrika kvinnor i Stockholms societet opererar sig så ofta i ansiktet att de inte ens ids ta bort plåsterlapparna när de går ut bland folk. Det är ganska sorgligt.

Varför är vi så himla rädda för att bli gamla? Varför måste alla se ut som tjugofem? Varför är rynkor det värsta som kan hända? Eller hugaligen - att man faktiskt ser så gammal ut som man är?

Jag brukar säga att det är så skönt att bli tant. Att man får vara och se ut lite som man vill. Fast det verkar inte heller stämma riktigt längre. För när tidningarna till exempel skriver om Bodil Malmsten och hennes pjäs på Stockholms stadsteater, då måste det ändå handla om hennes utseende. Om att hon banne mig ser ut som 50 fast hon är 64.

“Det är genetiskt. Jag har en syster som är ett år yngre än jag och hon kan fortfarande ha bikini. Vår mamma ser ut som 60 fast hon är 85. Jag har haft tur på det viset.”

Då undrar jag ju mest varför man inte kan ha bikini när man är sextio eller sjuttio eller åttiofem. Om det nu är det som känns bäst.

Själv välkomnar jag varenda rynka. Precis som ärr, talar de om att man har levt. Jag tycker att det är vackert.

Kanske ligger rädslan mer hos dem som är runt trettio. Eller som Carl Johan De Geer så klokt skriver i boken ”Det var så nyss”:

”Nej, ni som är trettio år gamla. Ni har er panikartade dödsångest. Försök inte lägga över den på oss. Det är vi som är framtiden. Och ni kommer att märka en sak: dödsångesten går över av sig själv, den dag era barn är i tioårsåldern. Det är då de får panik därför att de inser att de ska dö en dag. Då kommer ni som är medelålders att lugna ner er. Vi gamla är helt lugna.”

Det är befriande att bli en tant

Det är så befriande att ha blivit tant. Att inte behöva behaga längre. Har man passerat 40-strecket är man inte ung och lovande längre. Det är inte någon som förväntar sig att man ska vara trådsmal och vacker. Skönhet hör ungdomen till. Jag, till exempel, har aldrig varit särskilt vacker. Men jag ser helt okej ut för att vara 40 bast.

När man inte kan spela på sin sexiga ungdom längre, så tvingas man också bli mer sann mot sig själv. Vad vill jag ha ut av det här livet? Enligt statistiken torde vi kvinnor bli i genomsnitt 82,5 år (om vi inte super bort våra liv på lådvin). Då har jag alltså 42,5 år kvar. Det är ganska lång tid, vad ska jag göra med den? Ja, inte tänker jag sitta vid telefonen och vänta på att någon finnig kille ska ringa.

Vid fyrtio kan man äntligen vara som folk. Man har haft lite tid att reflektera över livet och har råd att dela med sig.

Ni kanske har sett annonserna för Situation Stockholm, där hemlösa Maria intervjuas om vem som köper tidningen:

"Det är nittio procent kvinnor, mellan fyrtio och sextio år. Lite finare men inte överklass, socionomer typ. Aldrig byggjobbare och sådana."

Nej, det är tanten som är kulturbäraren i vårt samhälle. Vi har lyssnat, läst och rest mer än någon annan målgrupp. Utan oss tanter skulle varenda bokhandel, resebyrå och teater tvingas packa ihop och klappa igen.

Amelias nya tidning M damp ner i brevlådan häromdagen. Den ska vara en hyllning till den mogna kvinnan, men är tyvärr mest flåshurtig och pretentiös. Jag blir alldeles matt när jag läser om DN:s kulturchef Maria Schottenius, som säger att hon alltid stått och lagat fyrarätters middagar till sina barn "för att de krävt det" och har tekoppar från Provance för 300 franc styck.

Då ser jag hellre den mer jordnära Åsa Mattsson som förebild. Hon, som skriver att hon och hennes jämnåriga ser döden som en personlig förolämpning. "Vi vet ju att detta prat om åldrande bara är nys, man känner sig ju precis likadan inuti, fast bättre."

Förr, när vi hyllade den svenska tanten, så tänkte vi oss en liten gråhårig dam med hatt, väska i armvecket och fotriktiga skor. Nu är det inte så längre, i dag är tanterna blonderade företagsledare eller fortsätter föda barn långt in i klimakteriet. Se bara på mig, Anna Lindmarker och prinsessan Caroline av Monaco.

Men vi tänker inte låta barnen ärva särskilt mycket. "Bara mina utmärkta gener", skriver Åsa Mattsson, som tycker att pengar ska spenderas, inte sparas. Hon personifierar därmed den nya mappien, såsom hon beskrivs i M: Bångstyrig, lite egotrippad och med kistan full av guldpengar - säg hej till Pippi Långstrump-generationen.

Nu sitter Amelia, 59, i varenda tv-soffa och featurebilaga för att lansera sin nya tidning. Och fattas bara. Det handlar om många miljoner och inte minst: en hel del prestige.

Och om någon ska kunna göra succé med en ny tanttidning i Sverige så är det nog Amelia Adamo. Bara nu lårbenshalsen håller.

När blir man tant?

När blir man tant? Eller en äldre kvinna? I en tidningsnotis stod det att en "äldre kvinna" hade blivit påkörd av en bil.

Denna kvinna var 47 år! Det är klart man sätter i halsen när man läser sådant, speciellt om man är typ femtionio och inte alls känner sig som om man är redo för ålderdomshemmet.

Men med "tant" är det annorlunda. Jag har nog varit en sedan jag var liten. Jag minns en sommar i slutet av sjuttiotalet, när pappa och jag var ute och cyklade på den skånska slätten.

En liten parvel tittade länge och fascinerat på oss - och framför allt på min minicykel - innan han utbrast:

"Vilken liten cykel den där stora, tjocka tanten hade!"

Då var jag tretton år. Och pappa garvade så han tappade snuset.

På den tiden kändes det som ett skällsord. (Det var långt innan någon ens hade kommit på tanken att kalla sina klasskamrater för horor.)

Nu känns tant som ett frikortsord. Upp till 39 och ett halvt har alla, precis alla, åsikter om hur en kvinna ska sköta sin kropp och sitt utseende. Efter fyrtio tycks alla anse att det är kört - och lägger av med hjärntvätten. Alla tanter får klara sig själv, bäst de kan och vill. Skönhetspoliserna ägnar hellre sin kraft åt de nya, unga förmågorna, dem som det fortfarande finns hopp om.

Därför kommer vi tanter undan med lite andra grejer också. Som att rapa och släppa väder och vara allmänt oförskämda.

Vem vill förresten vara 18 igen? Eller 25? Minns ni hur det var när man var sådär ung? Det var bara bantning och dåliga hårdagar och ångest och ska-jag-aldrig-hitta-någon-som-kan-älska-mig. Och inte visste man vad man skulle bli heller. Det var en vilsen tid och även om man hade fasta bröst så var det ingen vettig kille som ville klämma på dem. Bara omogna skitstövlar.

Alla som vill tillbaka till den tiden räcker upp en hand!

Nej, jag tänkte väl det.

Begreppet Tant borde vara K-märkt. Det är laddat med styrka, kärlek, livsvisdom och jävlaranamma. Vi tillhör en sund motståndsrörelse. Vi har varit med ett tag. Vi går inte på vad som helst. Och vi tar ingen skit.

Men vi tar inte in vem som helst i rörelsen. Alla presumtiva tanter måste kvala in, via en liten checklista som jag och mina väninnor har gjort. (Riktiga tanter skriver listor.):

15 tecken på att man är en tant:

* Rabattkuponger.

* Ler mjukt åt barn på bussen.

* Skriker iiiiiiiiih när man stoppar tårna i sjön. En riktig tant kliver för övrigt ner via badstegen.

* Gråter när man kollar på fotboll och det blir mål. För det är så synd om målisen.

* Bakar äppelkaka.

* Vaknar senast klockan sju varje morgon.

* Svarar aldrig i telefon utan att kolla nummerpresentatören först.

* Hår på tårna.

* Lyssnar till Melodikrysset. Kan nästan allting.

* Önskar sig trisslotter på bemärkelsedagar.

* Slutar läsa "Fråga-om-sex"-spalten.

* Slätar ut julklappspapper för att använda nästa år - och återanvänder självklart bullpåsarna.

* Väskor från bokklubbar.

* Har full förståelse för biskopar som går in till grannen och stänger av radion för att hon "blir desperat av hög musik och inte kan höra fåglarna."

* Har ICA:s gratisalmanacka på väggen i köket.

Numera vill tanter bli kallade mappies och annat konstigt. Bara för att de tycker att det låter lite finare. Men vad kan egentligen vara finare än den svenska tanten?

Jag älskar kvinnobröst - i alla former

Jag älskar mina bröst. Tidigare var det nog mest män som hade glädje av dem. Men nu är det små parvlar i tre-fyraårsåldern som stirrar på dem med något lystet i blicken.

Som Hjalmar på badhuset. Jag hade knappt hunnit in i duschen förrän han stod framför mig och tittade storögt, med ett stadigt grepp om sin lilla manlighet.

"DU HAR MYCKET STÖRRE BOPPAR ÄN MIN MAMMA!"

Det är vid sådana tillfällen som jag försöker gömma mig bakom duschslangen.

Men jag ska inte ta åt mig äran för mina ballonger. Jag har ärvt dem från min mamma och min mormor. Och efter två barn ser de ut ungefär som jag minns min mammas. Stora - men långa. Jättelånga. En kompis brukar berätta om när hon en gång försökte sig på gymnastik. Hon skulle visst lyfta upp rumpan och cykla med benen. Då höll hon på att kvävas av sina egna bröst. Jag kan se rubriken framför mig:

Fyrtioårig kvinna hittad död - kvävdes av sina bröst.

Det är därför jag inte gympar utan behå.

Min kompis slutade för övrigt att cykla efter det där. I stället köpte hon sig ett par nya bröst. Hon köpte en ny bil också. Och slängde ut sin man. Men blev hon lyckligare för det? Nej, inte vad jag minns. Jag tror hon var rätt nöjd ett tag, med brösten. Det är länge sedan nu, och efter vad jag förstår så måste man göra om de där operationerna med jämna mellanrum, eftersom tyngdlagen hela tiden tar ut sin rätt. Nu funderar hon på att lyfta ögonlocken.

Är du för eller emot silikontuttar? undrar Eva.

Emot. Jag fattar inte varför man ska hålla på och skära i sin kropp i onödan. Eller varför folk stoppar in främmande substanser som silikon i sin lekamen. När vi är så förbaskat vackra, som vi är.

Och våra bröst inte är någon självklarhet. Varje år ställs 7 000 bröstcancerdiagnoser i Sverige. Det betyder att mellan 15 och 20 kvinnor insjuknar i bröstcancer varje dag. Sorgligt nog är det inte förrän då många kvinnor inser hur fina de är.

Har ni varit på ett kallbadhus någon gång? Och sett hur vackra kvinnobröst och skrynkliga rumpor kan vara? Speciellt om man ser sisådär tjugo-trettio på en gång.

Mitt absoluta favoritställe är Ribersborgs kallbadhus i Malmö. Här möter himlen vattnet och allting försvinner ut i evigheten. Jag började gå dit när jag var tonåring och hade komplex. I bastun satt kvinnor som jag aldrig skulle ha mött annars. Stora arbetarkvinnor som för länge sedan hade slutat be om ursäkt. Nu satt de i bastun och Tog Plats. De berättade för mig om livet och kvinnornas kamp genom nittonhundratalet. Det var så oerhört starkt, naket och äkta.

Efteråt kastade jag mig hämningslöst i vattnet.

Och det säger jag, att har man en gång badat naken vill man aldrig sätta på sig en baddräkt igen. Det kalla vattnet virvlar omkring i kroppens alla skrymslen och vrår. Det är som att få ett par liter vischyvatten rakt in i kroppen och upp i hjärnan. Aldrig har man känt sig så frisk, så vacker och så ren.

Om bara fler kvinnor fick en dag på ett kallbadhus tror jag att rusningen till plastikklinikerna hade stannat av totalt.

Det bästa med sommaren är - sommaren!

Nu är den förbannade sommaren här, en obeskrivlig plåga, skrev Bengt Sändh i sin berömda Vals för sommaren. Sedan raddade han upp allt elände: Svett, myggbett och rödsvedda ryggar. Spyflugor, myror och getingar. Ljummet öl och sur mat. Blekfeta, gnälliga kärringar och bråkiga barn. Regn och åska, bad i avloppsbrunt vatten och luften som stinker av tjära…

Är du för eller emot sommaren? undrar en läsare i Malmö.

Jag älskar sommaren! Nästan så det gör ont. En blommande syrénberså påminner mig så starkt om saftkalas med min farmor och barndomsvännen Lotta. Och maskrosor kommer för mig alltid att vara detsamma som godis för "flickorna". Eller flickornaaaa, som Lottas pappa Bengt ropade när han skulle kalla hem fåren från skogen. Han hävdade då bestämt att de svarade:

Bääääääääääääääängt!

Nu är min älskade farmor borta och Lotta flyttade till USA och gifte sig med en sopgubbe. Vårt sommarparadis finns kvar, men någon annan äger det, fåren har för länge sedan förvandlats till kotletter eller fårskinnsfällar - och skogen har huggits ner.

Men trots det, så blir jag lycklig bara jag tänker på sommaren. Jag brukar spara sommarminnen i en liten ask, som ligger någonstans mellan hjärtat och magen. När livet är alltför stressigt sätter jag mig ner och blundar och öppnar den där asken. Där får det plats en hel del:

* Sjuttongradigt vatten som kluckar under en brygga.

* Skärgårdsbåtar som kommer puttrande i horisonten.

* Barfotapromenader till kiosken vid badstranden.

* Glass.

* Pocketböcker.

* Nakenbad på Ribergsborgs kallbadhus.

* Morgonpromenader när dimmorna lättar och älvorna dansar i skogsgläntan.

* Harsyra.

* Jordgubbar med vispgrädde

* Skrattande barn.

* Varma sommarregn att dansa i. Gärna naken, om det är okej med grannarna.

* Hångel i gräset (oftast med tillhörande myror i brallan.)

* Prästkragar, vallmo och blåklint i en sommarbukett på köksbordet.

* Nöjesparkerna - åtminstone en gång per sommar.

* En stilla roddtur över sjön.

* Hoppet från översta trampolinen - fast man egentligen inte vågade. Iiiiiih!

* En kall öl på en uteservering.

* Utomhuskonserter.

* Bakluckeloppisar.

Ja, jag kan hålla på hur länge som helst. Men visst har det funnits perioder när jag inte heller har gillat sommaren. Varför måste alla vara sådär hysteriskt lyckliga hela tiden, har jag undrat. Då när jag bara kände mig fet, ful och deprimerad och aldrig i livet skulle ha blottat mina valkar för någon.

Därför är det så befriande att ha fyllt fyrtio - och insett att livet är alldeles för kort för att hänga upp sig på ett par blekfeta valkar. Eller som Nadine Stair skrev när hon fyllde 85: Om jag fick leva mitt liv igen skulle jag ha hoppat i fler vattenpölar, plockat fler blommor, bestigit fler berg, gjort fler misstag, ätit mer glass och mindre bönor.

Så är det. En dag kommer vi att ångra varenda minut som vi inte har njutit av sommaren. Och varandra.

Men om ni nu ska hångla i gräset är det är aldrig fel att gardera sig med en TBE-spruta. Jag vill inte låta som Bengt Sändh, men det ska, trots allt, blir den värsta fästingsommaren någonsin...

Blir man lyckligare av ett nytt kök?

Om jag bara... Så låter det hos många kvinnor. Om jag bara går ner fem kilo, då kommer allting att ordna sig. Om jag bara får ett nytt kök, då ska jag bli nöjd. Men blir man lyckligare eller nöjdare sedan? Eller handlar det om någonting annat? Som en fyrtioårskris, till exempel.

Jag vaknade till mitt i natten och kände mig fruktansvärt gammal och fick panik. Vad gör man nu och fram till pensionen? Vad gör man, Hillevi? frågade Yasemin.

Ja, du kan ju alltid skaffa fler barn. Då hinner man inte tänka på sådant. Då går livet rätt mycket ut på att springa runt och undvika dagliga katastrofer. Och att njuta av de små liven medan de är små. Sin egen navel hinner man knappt se. Jo, kanske någon gång i badrumsspegeln – och då inser man att den sitter mitt på en mage som väger fem kilo för mycket. Men det får man ta tag i någon annan gång.

Jag ska inte ljuga. Visst vill jag också gärna bli av med de där fem kilona. Speciellt när jag inser att jag ska hålla föredrag i morgon och inte har någonting att ta på mig. Men allvarligt talat, då får jag väl ta och köpa mig något nytt. Det är jag i alla fall alldeles för dålig på. Det där med att prioritera mig själv.

För inte sjutton blir man lyckligare av att gå ner fem kilo. Eller tio. Lika lite som man blir lyckligare av att renovera ett kök. Eller riva ner en vägg. Ibland tror jag att många håller på med sina eviga dieter eller renoveringar för att hålla krisen på en armlängds avstånd.

Den där krisen som gärna smyger på oss när vi kommit ungefär halvvägs. Runt fyrtio. Då, när alla plötsligt vaknar mitt i natten och stirrar skräckslaget i taket och tänker ”Blev det inte bättre än så här?”

Då, när man sitter fast med dyr bostadsrätt och sommarstuga och lån med höga räntor. För att inte tala om hur dyrt det där köket blev.

Då när ”samliv” innebär att man veckohandlar mat tillsammans på fredagar.

Då är det lätt att börja tröstäta eller tröstsupa. Eller tröstprassla. Just nu krisar halva min bekantskapskrets. Det ska skaffas nya bröst och motorcyklar och vänsterprasslas och skilja sig. Trots att många har små barn. Man skulle kunna tro att det var ansvarslösa fjortisar som var igång.

Och man skulle kunna skratta åt det, om det inte vore så sorgligt.

För när man är fyrtio är det inte så kul att hålla på med jojo-bantning längre. Eller ständiga renoveringar. Ingen blir lyckligare av att tillbringa månader med att diska på toaletten, som Gunilla Bergensten så klarsynt framhåller i sin bok ”När jag fyller 40 ska jag vara snygg, rik och lycklig (och yngre)”.

Vad ska man göra då? Jo, man kan börja med att funder på vad det är för osynliga väggar man försöker riva. Eller varför man väger för mycket. Vad är det egentligen man hungrar eller törstar efter? Får jag gissa att de flesta svarar intimitet eller romantik? Även om man har en bra man. För ärligt talat, så romantiskt är det inte att storhandla på ICA Maxi.

Då kanske det är sitt eget förhållande man ska ge en helrenovering. Eller sin prioriteringslista. För, handen på hjärtat, hur högt upp på din lista sätter du dig själv?

Är han lat - eller bara drabbad av ÅNK?

Lycka är en god hälsa och ett dåligt minne, sa en gång Ingrid Bergman. Jag är beredd att hålla med. Men det kan bli rätt opraktiskt att ha taskigt kom-ihåg..

Min man glömmer allting. Speciellt när jag ber honom göra något. Tror du att han gör det för att jäklas, eller är det åldern? undrar Gunnel.

Nu är jag ju ingen doktor i neurologi, men just det kan vara ett fall av ÅNK, Åldersbetingad Nedsättning av Korttidsminnet, som Cecilia Hagen beskriver så träffsäkert i sin senaste bok ”Kulla Gulla stretar vidare”:

”Man är på väg att skriva en matlista men först måste man hitta ett papper och en penna och när man letar efter detta blir man varse räkningen man lagt på datorn och när man slår sig ner för att betala den via internet halkar man i stället in i sin mailbox och där finns en inbjudan till ett kalas och då minns man att det var någon annan tillställning på gång i helgen, vems var nu det, och man går iväg till anslagstavlan i köket för att titta efter och på vägen dit upptäcker man att frukostdisken står framme och då plockar man in den i maskinen och då upptäcker man att disktabletterna är slut och då inser man att man bör skriva en lista och just som man ska plocka fram papper och penna…”

Ja, och så där håller det på.

Kaffe ska tydligen vara bra för minnet. Liksom fisk och curry. Äter man fisk med ris och curry och avslutar med en kopp kaffe borde man således bli rena Einstein. Men jag tror mer på att sova gott om nätterna.

För sömnbrist är ingen hit för oss som vill försöka komma ihåg vad det nu var som vi inte skulle glömma. Det vet varenda människa som har varit småbarnsförälder. Att försöka ta med sig soporna när man går till dagis under den tröttaste perioden är som att be om problem. Antingen kommer man till dagis med en påse sopor. Eller också har man försökt kasta ner barnen i sopnedkastet. Eller också blir det som för min man: Han kom till jobbet med blöjpåsen. Det var inte heller så populärt.

Men han hade platsat i de Tankspriddas riksförbund, TRF. Jodå, det finns faktiskt ett sådant. Det räcker att man glömmer mobiltelefonen eller glasögonen hemma för att bli medlem. Glömmer man att ta med sitt barn blir man hedersmedlem.

Som trebarnsmamma kan jag tycka att det är lite tvivelaktigt att bli hedersmedlem på sådana premisser. Bättre är då TRF:s lista på tips och tricks i sin skola för tankspridda:

1. Lägg alltid nycklar, plånbok och andra viktiga saker på en bestämd plats.

2. Gör listor. Stryk saker på listan när de har gjorts.

3. Lär dig att prioritera: Om du har tio saker att göra, men bara tid för tre...

4. Programmera in kom-ihåg för viktiga födelsedagar på datorn eller mobilen. Gör det genom tjänster som på www.smsit.se, eller www.birthday.com.

5. Skriv in alla koder på ett lösenordsskyddat dokument. (Och glöm för allt i världen inte dokumentets namn och lösenord!)

Så kära Gunnel, se till att din man äter ordentligt med fisk och sover gott om nätterna. Ge honom sedan denna lista. Skulle han trots detta inte komma ihåg vad han skulle göra, så handlar det snarare om ren lättja eller en annan förkortning ur Cecilia Hagens bok: CRAFT, Can’t Remember a Fucking Thing.

Men om man vill jobba tills man är 75?

Statsminister Fredrik Reinfeldt tycker att vi ska jobba tills vi är 75. Åtminstone bör vi överväga saken. Men alla håller inte med. Tvärtom. På facebook översvämmas vi av nidbilder på Reinfeldt där han gräver upp gamla skelett och säger ”upp-och-hoppa-några-år-till-kan-du-alltid-jobba!”

”Men om man nu vill jobba tills man är 75 år då, är man en svikare då?” undrar Malin.

Nej, det tycker jag inte. Jag drar mig till minnes att det inte var alltför länge sedan som vi hade den motsatta debatten, om varför alla ska tvingas gå i pension vid 65, när de har så mycket kvar att ge. Så här inledde exempelvis allas vår favoritpolisprofessor Leif GW Persson en krönika i Expressen för ett tag sedan:

”Vägra pension! Om några dagar fyller jag sextiofem år och i enlighet med vedertagen svensk politisk tradition förväntas jag då gå i pension för att istället lämna över till yngre förmågor inom den brottsforskning som jag ägnat hela mitt vuxna liv åt. Efter att ha funderat på saken har jag dock bestämt mig för att avstå. Jag tänkte jobba så länge jag orkar, och helst tills jag dör, av det enda, enkla och privata skälet, att det finns två saker som i allt väsentligt skänker innehåll, mening och glädje åt mitt liv. Min familj och mitt arbete.”

Med det brandtalet så inser man direkt att det där med pension vid 65 borde vara något högst flexibelt och frivilligt. För det är såklart skillnad på oss som älskar våra jobb och som tänker fortsätta tills vi dör - jämfört med dem som stått i trettio år och utfört samma monotona jobb eller slitit ut kroppen i alltför tungt arbete. Inte sjutton kan vi kräva att de ska jobba tio år till. Många av dem kommer inte ens upp till 65-årsgränsen.

Där har vi också den svåra stötestenen: Hur förändrar vi arbetssituationerna så att människor faktiskt orkar och vill jobba tills de är 75?

Där tror jag att man måste in med fem viktiga saker (som jag för övrigt har hämtat från militärträningen om någon känner igen det):

1. Det ska finnas ett visst mått av överraskningsmoment på alla arbetsplatser, för att man inte ska tröttna. Ett visst mått av kreativt äventyr, uppfinningsrikedom. Gör nytt, prova nytt, ta med alla i processen. Ibland blir det rätt, ibland fel, men man har mycket roligare under tiden.

2. Utmaningen – man måste känna att man utvecklas och utmanas på jobbet, annars får man migrän.

3. Kamratskapen är oerhört viktig. Att ledaren visar att alla ska med. Alla har sina styrkor och svagheter, utnyttja styrkorna, hjälp varandra med svagheterna, så blir hela gruppen starkare.

4. Alla människor behöver bekräftelse, att bara få höra att man är fantastisk och bra tillräckligt många gånger kan få vem som helst att jobba minst tio år till.

5. Och sist, men inte minst, att vi kommer bort från alla stillasittande jobb och monotona arbetsuppgifter, att vi reser oss upp och får vara ute i friska luften och använda våra kroppar på ett bra sätt – så de håller länge än.

Då tror jag att fler kan välja att jobba längre. Men det ska vara frivilligt!

Vad är en perfekt kropp?

Snart är det dags för Beach-08. Och tidningarna fylls som vanligt med tips om hur man får plattare mage och snyggare kropp att visa upp på stranden. Men vad är egentligen en perfekt kropp?

Jag har en väninna som är 35 år och som har fött tre barn. Hon är fortfarande ursnygg. Döm om min förvåning när hon häromdagen berättade att hon funderade på att ”fixa till” sina bröst. Hon tycker att de tappat formen lite och vill sätta in silikonimplantat. "Man kan ju inte se ut som en trebarnsmor!". Men får man inte det? undrar, Britta.

Jo, det hoppas jag verkligen. Jag är nybliven trebarnsmamma och ser väl ut som trebarnsmammor gör mest. Det vill säga otroligt lycklig, men trött och sliten. Att sedan fixa till brösten skulle nog vara som att lackera om skåpluckorna i en rivningskåk – det skulle liksom inte göra någon större skillnad.

Nej, nu skojar jag lite. Så illa är det nog inte riktigt, även om vi småbarnsmammor känner oss så när vi inte får sova.

Men jag kommer nog aldrig riktigt förstå det där med att operera sin kropp för att den ska bli vackrare. Som om styva silikonbröst skulle vara finare än några riktiga, vanliga. Finns det någon vettig människa som tycker det, på riktigt? Eller har vi bara gått på mediebilden?

För varje år som går så blir jag mer och mer förundrad över min kvinnokropp. Och dess hemligheter. Jag minns när jag var drygt trettio och en barnmorskekompis berättade för mig att inne i vaginan så finns det en slags ”skål” som fångar upp spermierna. Och när kvinnan får orgasm så doppas livmodertappen ner i den, dopp, dopp, dopp. På så sätt blir kvinnan lättare gravid. Men för varje graviditet och förlossning så rätas den där skålen upp mer och mer och försvinner så småningom nästan helt. Det är ett sätt för  kvinnokroppen att begränsa barnafödandet.

Då tänkte jag wow! varför har ingen berättat det här för mig tidigare?

När jag sedan vid 37 års ålder fick barn förundrades jag över hela min kropp och allt den gjorde för att underlätta graviditet och förlossning. Inte minst brösten fick helt nya användningsområden. Förutom att de gav min lilla bebis liv, kärlek och närhet så visade det sig att bröstmjölken var ett universalmedel mot nästan vilken åkomma som helst. Fantastisk att smörja in svidande bröstvårtor och röda barnrumpor med. Men även en otroligt skön ansiktslotion!

Återigen tänkte jag: Varför har ingen berättat det här förut?

Vi pratar så mycket om att ”stackars invandrarflickor” inte får delta i sex- och samlevnadsundervisning i skolan. Men hur mycket vet vi svenska kvinnor egentligen om våra kroppar?

Tänk om vi, i stället för de där pinsamma lektionerna med anonyma frågor, kunde införa en treårig kvinnokroppskunskap på högstadiet? Som inte bara handlade om menstruation, preventivmedel och graviditet – utan om ALLA kvinnokroppens hemligheter. Tänk, vilken njutning det skulle bereda oss – och vilken respekt vi skulle få för våra kroppar och bära med oss genom livet.

Då tror jag att vi skulle värna våra kroppar mer, både från missbruk, övergrepp och kirurgiska ingrepp. För vi går ju faktiskt hela tiden omkring i världens mest fantastiska uppfinning. Det gäller bara att veta om det.

Allt kanske redan är perfekt

Så får du en perfekt jul. Den saftigaste julskinkan, den piffigaste saffransbullen, den bästa glöggen, den snyggaste granen, den lyckligaste familjen. Julbilagorna är tjockare och mer uppmanande än någonsin. Kom igen nu, lite mer glitter kan du väl för fan åstadkomma, nu när det äntligen är jul!

Vi jagar det perfekta. Hela tiden. Men vem sjutton står ut med fläckfria människor? Ni vet hur det är när man träffar någon som tycks ha allt och vara allt. Man håller in magen och sitter rak i ryggen och kniper med stjärtmusklerna så man till slut ser ut som kungafamiljen på en hemmagjord video och knappt får tillräckligt med syre nog att säga en enda sammanhängande mening.

För det är med människor som med våra hem. Håll med om är det skönt när vi bjuds in till någon som har det lite stökigt, med omkringslängda strumpor på golven, pappershögar på borden och ouppackade flyttkartonger i hörnen – fast de flyttade för tre år sedan. Pjuh! Då åker axlarna ner och man kan slappna av. Då vågar man ta av sig skorna och krypa upp i ett soffhörn och prata. Och vara som folk.

När man möter dem som har några extra kilon på höfterna, trötta ringar under ögonen och ett lite stökigt inre – det är då man törs bjussa på sitt eget stök på hjärnkontoret och i själen. Det är då vi kan mötas på riktigt.

För vad är det perfekta egentligen, för dig? Är det verkligen tidningarnas omslagslycka? Ett dignande julbord med extra allt? De där leende kvinnorna med tre matchande barn på höften? Eller det där framgångsrika, vackra paret med sina vältränade kroppar?

Jag tänker på Christina, som fanns på löpsedlarna för ett tag sedan, hon som skulle få ett par nya bröst i bröllopsgåva av sin fästman Benny. Något gick snett, hon fick hjärnskador och hamnade i koma. Efteråt läste vi hennes fästmans tänkvärda ord: ”Det är en trend i samhället att man ska vara så perfekt som möjligt. Jag har alltid varit inställd på att det ska bli mer och bättre hela tiden. Man glömmer bort att vi kanske har allt redan.”

Kanske har du också redan det mysigaste hemmet med den finaste familjen. God jul!

Alla borde skriva ner sin historia

Ibland slår det mig, innan jag ska somna, att jag ska dö. Att jag är dödlig. En dag kommer jag inte att finnas mer. Plötsligt en dag ska någon bara släcka lampan. Och så är man borta. Poff!

Det är en isande tanke, nästan ångestfylld. Jag kryper ihop där i sängen och tänker att Men ska jag inte få vara med?! Ska jag inte få vara med när mina barn blir gamla och när mina barnbarnsbarn föds och växer upp?! Tänk om jag inte hinner med allt? Tänk om jag inte hinner skriva alla böcker, tänk om jag inte ens hinner skriva ner min historia.

När jag var liten trodde jag att min mormor satt på ett moln och höll uppsikt över mig. Nu vet jag alldeles för mycket om moln för att tro på sådant. Moln är bara ett område med kraftig luftfuktighet och det kan ingen sitta på.

Däremot vet jag att min mamma, min pappa och min farmor lever vidare i mig. Det går inte en dag utan att jag tänker på dem. Farmor och pappa hann jag prata ganska mycket med, och otaliga är de fotoalbum och klippärmar de lämnade efter sig.

Men min mamma, hon lämnade bara stora sår och bortpillade sårskorpor efter sig. Efter henne finns nästan inte ett papper, inte ett brev. Inte heller efter min mormor. Nu försöker jag lägga ett pussel med de få ledtrådar jag har. Jag dammar av polisutredningar, obduktionsprotokoll och gamla släktingar som vore jag en arkeolog. Det är ett mödosamt arbete. Vad minns jag och vad tror jag bara att jag minns? Vad betyder de latinska orden i obduktionsprotokollet? Varför hittade de varken livmoder eller äggstockar? Och de gamla släktingarna, vad kan någon rimligtvis minnas efter fyrtio eller sjuttio år? Vems sanning är mest sann? Och vad skulle mamma ha sagt om hon hade kunnat försvara sig?

Vi lever i en modern tid och numera har vi inga muntliga berättartraditioner kvar, de där som gjorde att Astrid Lindgren kunde frälsa världen med sina anekdoter och släktsagor. Nu har ingen tid att sitta ner och berätta och ingen orkar lyssna. Familjer splittras och gammalt groll kommer emellan.

Det är när jag sitter med mitt pussel som jag tänker att alla människor borde skriva ner sin släkthistoria medan det fortfarande finns tid, medan de fortfarande minns. Speciellt vi kvinnor. Vad vet du om din mormor eller mormorsmor? Hur levde de? Tvingades de lämna bort sina barn? Hur överlever man sådant? Vad drömde de om?

Och hur lever du? Vem är du? Vad drömmer du om? Du kanske tycker att din vardag är trivial och ointressant nu, men om femtio år är det kvinnohistoria.

Jag kan lova dig att något barnbarn eller barnbarnsbarn kommer att vara oändligt tacksam för varje litet dokument som finns bevarat om dig.

För en dag ska du faktiskt också försvinna från jordens yta. Hur konstigt det än verkar. Poff!

Table of Contents

Introduktion

Varför är vi så rädda för att bli gamla?

Det är befriande att bli en tant

När blir man tant?

Jag älskar kvinnobröst - i alla former

Det bästa med sommaren är - sommaren!

Blir man lyckligare av ett nytt kök?

Är han lat - eller bara drabbad av ÅNK?

Men om man vill jobba tills man är 75?

Vad är en perfekt kropp?

Allt kanske redan är perfekt

Alla borde skriva ner sin historia