© Hillevi Wahl 2013

Wahlspråket

www.hillevi.nu

ISBN:

978-91-87613-00-5

E-boksproduktion:

www.gunnar.net, 2013

Av Hillevi Wahl finns tidigare utgivet:

Experimentet

Kalla kulor förlag 2012

Elliot hittar en farfar

Rabén & Sjögren 2012

Extremt kul! Du kan, du vill, du törs!

Kalla kulor förlag 2012

Hungerflickan – En berättelse om matmissbruk, ensamhet och pappalängtan

Norstedts 2010

Till alla mammor! – 16 kända svenskar skriver om mammarollen

Bokförlaget Semic 2009

Kärleksbarnet – En berättelse om alkohol, bingo och brutna löften

Norstedts 2007

Hjälp, jag ska bli tvåbarnsmamma

Norstedts 2007

Tjocka tanten rockar fett

Norstedts 2006

Från fuskmamma till supermamma

Norstedts 2005

En fuskmammas bekännelser – det första året

Norstedts 2004

Introduktion

Hej.

Jag heter Hillevi Wahl och är krönikör och författare. Dessutom är jag trebarnsmamma, alkisbarn, gammal matmissbrukare och numera också totalt frälst på militärträning. Och allt det där är jag så himla stolt över. Låt mig berätta varför!

Med ovanstående ord inleder jag ofta mina uppskattade föreläsningar om Känsliga Människor och Längtanshålet. Föreläsningarna har vuxit fram ur mitt flitiga krönikeskrivande.

Sedan 2004 har jag skrivit kolumner och krönikor i bland annat Metro, Kommunalarbetaren, Allas Veckotidning och Norrtelje Tidning. De handlar ofta om Vänskap, Kärlek, Humor, Barn, Familj, Jobb, Skola, Träning, Facebook och Sex.

Trots att många är skrivna för flera år sedan så är de fortfarande märkligt aktuella. Nu har jag för första gången samlat mina bästa krönikor i dessa e-böcker. Tanken är att det ska komma en i veckan, så gillar du det här är det bara att läsa vidare.

Mycket nöje!

ps. Vill du komma med glada tillrop, ge förslag på nya krönikor, eller boka en föreläsning - så maila mig gärna på hillevi@hillevi.nu.

Nästan ingen kom på min 30-årsfest

När jag fyllde 30 så skulle jag ha en hejdundrande fest. Jag bjöd in ett sextiotal gäster och ingen tackade nej. Vilket gjorde mig lite nervös – herregud, hur skulle vi få plats i min lilla tvåa? Hur skulle maten räcka?

Jag köpte nya kläder och dukade fint. Jag lagade chili och bakade bröd och köpte vin och öl till ett helt regemente. Man fyller trots allt bara 30 en gång i livet.

När dagen D kom var jag nervös och förväntansfull. Jag räknade minuterna tills alla skulle komma. Men ingen kom. Eller nästan ingen.

Tre timmar efter utsatt tid hade bara tre gäster dykt upp. Nu satt alla och stirrade på varandra och sina klockor och undrade tyst när de fick lov att gå. Sedan stod jag där med hemlagad chili och vin och öl för sextio personer. Då kom tårarna. Jag har aldrig känt mig så ensam i hela mitt liv. Och jag lovade mig själv att aldrig, aldrig mer ha en fest.

Nu har det gått tio år och jag har hunnit fundera på varför det blev sådär. Ingen av de uteblivna gästerna ville ju vara elak, de fick bara viktigare saker att göra. Jag tror snarare att det handlade om att jag inte är särskilt bra på vänskap. Jag var dålig på att få människor att känna sig betydelsefulla.

På den tiden var det viktigast att vännerna var så lika mig själv som möjligt, allting var svart eller vitt – och jag kunde säga upp bekantskapen med en nära vän av principskäl.

Nu är det inte så längre.

Som Kikki säger: ”När man blir äldre är man bara glad över att det finns några kvar som står ut med en – och orkar säga en del sanningar ibland.”

Man tar inte heller sina vänner för givet. Mariannes bästa vän sedan 20 år dog i våras. ”Det blev så himla tomt. När jag är ledsen eller uppfylld av något tänker jag fortfarande att ’det måste jag berätta för Kim!’ och är på väg att ringa – sedan kommer jag på att det går ju inte.”

När jag ser ”Sex and the city” eller ”Seinfeld” kan jag bli avundsjuk på de där bästisarna som umgås varje dag. Men jag har flyttat fyrtiotvå gånger i mitt liv och mina vänner är numera utspridda över hela världen. Då är det svårt att titta upp på en kopp kaffe, även om man skulle hinna mellan man, barn, jobb, matlådor och galonbyxor.

En undersökning visade att 800 000 svenska män inte har någon nära vän. Det är sambon eller frun som har tagit över den rollen. Jaha, så är det hemma hos oss också. Jag har gift mig med min bästa vän. Och hade inte e-post funnits, så skulle det nog ha gått rakt åt pipan med de andra vänner jag har lyckats ha kvar.

Nu har jag fyllt 40 och tänker bryta det där gamla löftet om att inte ha fest. Det ska bli intressant att se hur många som kommer den här gången, hur många jag har lyckats få att känna sig betydelsefulla.

Jag tänker inte duka för sextio.

Jag har slutat jaga tjejgängen

Hur ofta bjuder ni hem vänner på middag? Det är en fråga som virvlar runt på kedje-enkäter på internet. Och vi som tvingas svara ”Högst en gång i månaden” eller ”Typ aldrig” skäms.

För vi lever i en tid när det är hög status att ha stor social kompetens och många vänner. Det är nästan som med sex. Minst en eller två gånger i veckan rekommenderas av allehanda experter. Annars torkar man ut eller glider ifrån varandra.

En av mina mest uppmärksammade kolumner i Metro handlade om min 30-årsfest. Då, när jag hade lagat mat och handlat vin och öl till sextio personer… och ingen kom.

Sällan har jag fått så mycket brev och blivit så intervjuad av andra tidningar. Vilken skam! Vilken nesa! Och tänk att jag vågade berätta om det!

Själv har jag hela livet längtat och jagat efter bästisar och att få komma med i ett tjejgäng. När man läser om bloggande kvinnor som är ute och partajar med sina girrrls. De verkar ha så kul, det verkar vara så roligt.

Det var inte förrän i somras som jag plötsligt kom på andra tankar.

Varför det? tänkte jag.

Jag har alltid varit en människa som trivs med lugn och ro. Jag har alltid längtat mer till den där stunden när jag kan få sitta ner med mina egna tankar, än till en stimmig krogkväll. Jag är 44 år nu. Är det inte på tiden att jag slutar jaga någon annans dröm?

Genom media har vi fått lära oss att kvinnlig och manlig vänskap ser olika ut. Kvinnlig vänskap handlar om förtroenden och hemligheter. Medan manlig vänskap ofta bygger på att man har ett projekt ihop, spelar innebandy en gång i veckan eller delar arbetsplats.

Vi kvinnor har alltid sett ner på denna vänskap och tyckt att den varit lite ytlig. Men nu undrar jag: varför skulle den sortens vänskap vara sämre?

Min innersta krets är i dag väldigt ”manlig”. Nu handlar det nästan uteslutande om att vi har projekt ihop och hjälper varandra. Vi lånar grejer, målar vindskivor, lagar mat, skjutsar ungar eller bogserar bilar.

Under tiden uppstår en lågmäld vänskap som kanske inte är så statusfylld. Men det är en vänskap man kan lita på när det gäller. För mig är det mer värt än alla roliga tjejgäng i världen.

Birgitta med permobilen är min vardagshjälte

Om man ändå var som Birgitta med permobilen, tänker jag. Hon bor i Hestra i södra Östergötland och när en flyktingförläggning skulle komma till byn, så var Birgitta den första som reste sig upp på informationsmötet och erbjöd sina tjänster.

”Jag är sjukpensionär och har ändå tid över. Jag vill vara en människa som sträcker ut min hand till de här människorna”

Jag lyssnar till Birgittas berättelse i Tendens i P1.

Så fort flyktingarna kom åkte hon ner med sin permobil och bjöd på hembakta bullar.

”Hej och välkommen hit. Jag heter Birgitta”, sa hon.

Svårare än så var det inte att få nya vänner.

Frishta från Afghanistan anlände till Hestra 2003. Hon kom ensam med sina två små barn. Människosmugglarna hade dumpat hennes man i Ukraina, och nu visste hon inte var han var eller om han ens levde längre. Dessutom var hon gravid i sjunde månaden.

Birgitta tog hand om hennes barn när hon var på BB, det var hon som hängde tvätt och skötte hushållet när inte Frishta orkade. Det var Birgitta som hjälpte till att hitta hennes man i Kiev och grät nästan lika mycket som Frishta när de återförenades på Arlanda.  Det var Birgitta som lärde Frishta flytande svenska på bara nio månader. Hemma i Afghanistan hade Frishta drömt om att studera till läkare, men när talibanerna tog makten fick inte flickor längre gå i skolan.

Tror ni den bullbakande Birgitta nöjde sig med det? Nej, hon bildade ett nätverk i byn, Medhjälparna. De hjälpte flyktingarna med allt från att bära möbler och köpa billigt bohag på second hand  till att ha kontakter med myndigheter och beställa kläder på Haléns postorder.

De som ingick i nätverket var hennes gamla vänner, de som hon inte hade umgåtts med på många år. Nu återupptog de vänskapen och blev mer sammansvetsade än någonsin.

”Och vi har så roligt ihop. Vi skrattar så mycket”, säger Birgitta i Tendens.

När flyktingförläggningen skulle läggas ner gick Medhjälparna ännu ett steg längre. De samlade in pengar för att kunna betala hyran så att några familjer kan få stanna i Hestra. Det gällde Frishtas familj och en familj med en senildement äldre man.

”Han hade redan tvingats flytta tre gånger i Sverige. Det skulle inte alls vara bra för hans utveckling om han måste flytta till en ny miljö igen.”

Jag, som till och med har svårt att umgås med min släkt och mina grannar, begriper inte hur hon orkar. Jag kan bara ge en stor eloge till Birgitta och hennes medhjälpare. Hon är en sann vardagshjälte, den nya tidens Karl-Bertil Johnsson, i permobil. Men naturligtvis tycker hon inte att det är något märkvärdigt, det hon har gjort. Hon begriper bara inte varför inte många fler gör samma sak.

”Man får ju så otroligt mycket tillbaka. Jag vet inte vad det är som vi svenskar egentligen är så rädda för.” säger hon och låter uppriktigt förvånad.

Men kanske ger hon svaret på den frågan själv. När hon berättar om de som inte har fått stanna.

”Det är fruktansvärt, alltså. Fy! Det är svårt att beskriva sorgen och vemodet. Det bara brister i hjärtat på en.”

Kanske är det just det som vi svenskar är rädda för. Att det ska göra för ont att komma nära de där nya människorna, som nästan aldrig får stanna i alla fall.

Behöver vi verkligen alla dessa coacher?

Karriärcoacher, viktcoacher, klädcoacher, fimpacoacher, träningscoacher, ledarskapscoacher, pr-coacher, föräldracoacher, relationscoacher och livsstilscoacher. Det kryllar av dem i tidningarna nuförtiden. Och de säljer tydligen böcker som smör också.

Varför behövs det så många coacher nuförtiden? undrar Yvonne.

Ja, det har jag också undrat. Jag har gått på några föredrag med olika relations- och inspirationscoacher. För att kolla vad hela grejen går ut på. Jag blir lika fascinerad varje gång. Det jag möter en fullkomlig massrörelse, nästan som ett religiöst väckelsemöte. Men utan någon speciell gud. Nu är coacherna helgonförklarade i stället. Och publiken jublar, klappar händerna, minglar, dricker vin eller dansar på kommando. Det är både fascinerande och lite skrämmande på en gång.

Även i bekantskapskretsen har jag mött människor som har skaffat sig en personlig coach, som ska guida dem rätt i arbetslivet eller i relationer eller med svåra livsval, eller… ja, med livet, helt enkelt. De säger att det funkar bra och att de har blir hjälpta.

Men varför frågar du inte dina vänner? tänker jag. Jag vågar inte ställa frågan högt. För då kanske han säger att han inte har några. Då blir allting så sorgligt.

Det är som om hela livet har blivit en amerikansk fotbollsmatch. Som om alla springer genom livet med en stor hjälm och kraftiga axelvaddar. Alla med tunnelseende rakt framåt eller rakt uppåt. Alla jagar samma grej. Vad nu det är. Det är som om vi inte har tid med någonting som hamnar vid sidan om, som om vi inte har tid för varandra.

Alla vill bli bra, bättre och bäst. Heja, heja, bättre kan du! Vare sig det gäller att bli smalare, mer vältränad, en bättre chef, en piggare mamma eller en bättre människa. Kom igen nu, skriv flera personliga brev! Heja, heja, ha sex lite oftare! Öka takten! Stajla om barnrummet! Våga lite mer! Hångla ute i naturen! Kräv bättre lön! Kom igen nu, var inte blyg!

Inte ens de arbetslösa slipper undan. I P1-dokumentären ”Sparkad” fick jag höra hur det låter på söka-jobb-kurserna, eller som det numera heter: outplacementkurs.

”Då var det dags för individuell coachning igen då.  Känner du dig klar med din kompetensinventering? Och viljan är du klar med? Brainstormingen, att hitta alternativa karriärvägar? Hur har du tänkt approacha de nya alternativen? ”

Det är som en dålig Lorrysketch.

Vad hände med vanlig medmänsklighet? Eller att sitta under en korkek och lukta på blommor? Vad är det för fel på att fråga sina vänner om råd, utan att det kostar något? Varför vågar vi inte bjussa på oss själva, öppna upp oss såsom vi tydligen vågar göra hos alla dessa främmande proffs? Varför tar vi inte av oss våra mentala hjälmar och axelskydd och blåser av matchen en stund?

Livet är ingen tävling. Och även om jag är säker på att många coacher gör ett fantastiskt jobb, så finns det inget som hindrar att vi alla blir varandras vardagscoacher. Vi behöver inte ens ta ett amerikanskt ord för det. Vi kan ta ett svenskt. Vi kan säga Kompis.

Mitt vuxendagis ger kamratskap en helt ny mening

Jag har börjat med ett nytt missbruk. Nordic Military Training heter det och är ett enda stort vuxendagis.

Vi springer ut i skogen och kastar oss i lera, bär varandra på ryggen och går på händer nerför trappor. Vi kryper igenom avloppsrör och brottas och kryper runt på alla fyra. Det är tamejsjutton det roligaste jag har gjort i hela mitt liv.

Jag, som har varit ett kroppsligt vrak efter tre 30-kilosgraviditeter och som har hatat allt vad situps och armhävningar heter, har plötsligt blivit helt träningstokig. En gång, när jag inte fick ihop livspusslet och missade ett pass, så grät jag i tre timmar. Min man bara skakade på huvudet:

– Det är en sekt!

Lite är det nog så. Förutom att jag blir helt endorfinstinn efter varje pass och bara vill springa omkring och kyssa hela världen – så har jag fått ett helt nytt kamratskap. Det är inte bara så att vi bär varandra genom lera och skog, rent fysiskt – vi bär varandra mentalt också.

– Kom igen nu, Hillevi, fanken vad stark du är! Det ser skitbra ut! Fem till, det klarar du, det vet jag!

När man får höra sådant hundra gånger, så blir det sant. Då blir man bra, stark och fantastisk.

Plötsligt kan jag göra femtio armhävningar och hundra situps. Bara för att någon tror på mig. Och jag, som fick kramp bara av att springa till bussen förut kan nu kuta sju kilometer. Om jag bara får göra det i min egen takt och min egen andningsrytm.

Det är precis som med föräldraskap. Med en massa pepp från bvc-sköterskor och förskollärare, så kan man komma hur långt som helst.

Om man inte börjar jämföra sig för mycket med andra föräldrar, vill säga:

– Oj då, har de sådär fina vinterkläder på sina barn? De verkar ha många aktiviteter. Och tänk vad de har det välstädat hemma och vad de lagar ekologisk mat och vad snygg hon är, den där mamman. Och vad tidigt de hämtar på dagis och vilken jämställd pappa han är och…

Då tappar man fokus och det blir totalstopp. Det är klart man får mjölksyra i benen och hjärnan då. Likadant om jag springer och försöker andas i någon annans takt eller hålla jämna steg med någon annan, eller om någon plötsligt börjar hojta: Oj, är ni verkligen säkra på att vi springer åt rätt håll?

Tvärstopp. Eller hur?

Men om man bara vet varifrån man kommer och vart man är på väg och inte glömmer att andas mellan varven – då kan man komma hur långt som helst.

Konsten att bli accepterad på landsbygden

En vanlig svensk flyttar i genomsnitt tio gånger i sitt liv. Två gånger flyttar man med sina föräldrar. Kvinnor flyttar elva gånger, och då är den sista flytten till ålderdomshemmet när de blivit änkor.

Men det är inte alltid så enkelt att komma med i gemenskapen på det nya stället. Ofta finns det en massa osynliga regler som man inte känner till. Och ju äldre man är, desto svårare är det att få nya vänner.

Visserligen har jag råkat bli något av en expert på att flytta. Jag slutade att räkna när jag flyttade till min fyrtioandra bostad. Men det är fortfarande lika jobbigt varje gång. Bara det här med hur tvättstugor fungerar. Eller snarare inte fungerar. Helst ska man nog låta bli att tvätta helt de första månaderna – innan man har lärt sig alla de nya koderna. Annars står man där med sin utslängda tvätt på golvet och med en ilsken granne över axeln.

Eller att få tag i en hantverkare. Man skulle kunna tro att det bara är att slå upp en telefonkatalog och ringa första bästa, när man behöver. Men då vet ni hur det låter:

”Det blir svårt. Vi har det lite körigt just nu. Du vet, nu är det högsäsong… kanske i början på 2010?”

Vilket ungefär betyder att nähäru, stockholmare och annat löst folk ska inte komma här och komma.

I sin naivitet ringer man då runt till några andra lokala hantverkare och frågar samma sak. Det är ju bara några brädor ska bytas. Men icke.

”Ring till våren någon gång och hör... Eller vänta förresten, ring inte oss - vi ringer er…”

Precis sådär var det för oss när vi köpte sommartorp i Roslagen förra året. Genast tog vi kontakt med grannarna och ville bli kompisar och få lite insidertips om bygden. Men de var skeptiska. Vi var ju Nyinflyttade, gubevars. Det var närmast ett skällsord.

”Där är den där Grönavågaren, som nästan körde på mig med sin cykel”, muttrade en granne surt när en parant dam hojade förbi.

”Jaha, när flyttade hon hit?” frågade jag och tänkte att jag kunde gå dit med lite välkomstkaffe.

”Tja, för sådär trettio år sen.”

Jag insåg att jag skulle hinna bli mycket gammal innan jag slapp epitetet Nyinflyttad. Det spelade ingen roll hur mycket vi erbjöd bonden att ta vatten till sina kor från vår brunn, delade ut plommon i trelitersförpackningar till höger och vänster eller lät tanterna gulla med vår bebis. Vi var och förblev utsocknes.

Halvdesperata frågade vi några bekanta, som bott på ön i flera generationer, hur man gjorde. Och om de automatiskt hade fått komma in i gemenskapen.

”Oh nej”, sa min vän. ”Det där sitter långt inne. Det tog min far fyrtio år att bli accepterad. Och det var inte förrän han hade kastrerat sin första gris.”

Det är alltså det som krävs.

Inga problem. Ge mig en gris, så ska vi snacka business.

Tvåhundra vänner – men ensam på Facebook

Snart en miljard människor finns på Facebook. Många har hundratals eller rentav tusentals vänner. Det är ett gigantiskt socialt nätverk – och ändå kan det kännas tomt när man loggar in.

”Trots att jag har tvåhundra ”vänner” känner jag mig ensam. Inte minst så här vid midsommartid. Då ska alla på ut på landet och skriver om hur uppspelta och lyckliga de är. Alla trycker på gillaknappen till allting. Och här sitter jag framför datorn. Singel, sur, ensam och bortvald. Så känns det. Vad är det för fel på mig?”, skriver Sofie.

Någon skrev en gång att facebook är som alkohol, den förstärker den känslan man redan har. Är man glad blir man ännu gladare av att mingla på fejjan, är man arg blir man ännu argare och känner man sig ensam så förstärks även den känslan.

Det är också lätt att bli beroende, att nästan maniskt känna att man vill gå in och titta vad som har hänt, kanske tjugo-trettio-fyrtio gånger om dagen. Jag minns själv hur jag, när jag mådde som sämst i 20-årsåldern, nästan levde på nätet och i de chattgrupper som fanns då. Jag är egentligen en ganska introvert människa, men på nätet kunde jag blomma ut. Det hände till och med att jag blev kär i killar på nätet – men jag vågade aldrig träffa dem. För jag trodde aldrig att jag kunde leva upp till den bilden jag hade skapat av mig själv. Någonstans på vägen insåg jag att det inte var hälsosamt och kopplade ner datorn, reste ut i världen, träffade nya människor och blev kär. På riktigt.

Trixet är som vanligt att stänga av. Koppla ner. Resa bort eller bara gå ut i skogen och andas. Strunta i vad andra gör och vad de gillar och inte gillar. För facebook är inte en spegling av det verkliga livet. Möjligtvis en liten del av den.

I dag när jag är sådär jobbigt lycklig med ett roligt jobb och en härlig familj, så funkar facebook som en rolig mötesplats för mig. Ungefär som en jättestor arbetsplats. Ni vet hur det är när man går till jobbet, man piffar gärna till sig lite innan man tar på sig de officiella kläderna och fyrar av det stora leendet och går ut. Man säger god morgon, småpratar lite, låter arbetskamraterna få höra det man vill att de ska veta. Varken mer eller mindre. Man kanske ”jobbar lite på sitt varumärke” och skryter om hur mycket man har tränat eller jobbat eller vilken bra mamma man är. Högsta status i dag är nämligen att ha allmänbildning, vara duktig på sitt arbete och att vara en engagerad förälder, enligt en undersökning som United Minds har gjort. Det kan vara bra att veta när man hör föräldrar tala vackert om sina barn eller egna bedrifter. Det är naturligtvis ingen slump att det heter ”statusrad”.

Men inte minst alla föräldrar vet att verkligheten ofta ligger en bra bit ifrån den verklighetsglamour som ligger som ett rosa filter över facebook. De flesta av oss känner sig för övrigt lite bortvalda ibland. Då kan det vara skönt att komma ihåg att vi också kan välja bort. Facebook, till exempel. Så stäng av datorn och ring på hos en granne och fråga om någon vill gå en promenad. Det brukar uppskattas. Trevlig midsommar!

Gör som Kajan och rädda liv

I Norrtälje finns det en brandman som heter Kenneth Andersson. Han är bra på både det ena och andra. Allra bäst är han kanske på det här med att släcka bränder, både de pyrotekniska och de mer mänskliga. Tillsammans med min andra brandmansfavorit - Kajan i Hipp Hipp – har han för länge sedan anammat mantrat ”Rädda, larma, släck!”.

För när det brinner i knutarna vet de flesta av oss vad vi ska göra i dag. Vi är över huvud taget bra på att rädda liv, att lägga människor i framstupa sidoläge, lägga tryckförband och ge första hjälpen.

Många av oss har till och med sett så många sjukhusserier på TV att vi förmodligen skulle kunna göra mindre akutoperationer på olycksplatsen.

Men när människor mår dåligt i själen, då står vi direkt handfallna. Var gör man, vad säger man?

Jag är stolt ambassadör för kampanjen Hjärnkoll, vars främsta syfte är att få människor att våga prata mer öppet om psykisk ohälsa. Jag själv är uppvuxen i en familj med en trasig mamma, där det självmedicinerades mycket med lugnande tabletter och alkohol. Som tonåring försökte jag sedan bota min egen sorg och stora känslighet inför livet genom ett matmissbruk. Förmodligen för att jag inte hade fått lära mig hur man gör när livet svider och värker. Jag hade inte fått lära mig den själsliga första hjälpen.

Därför tänker jag i höst låna Kennets och Kajans mantra när jag ger mig ut och föreläser om psykisk ohälsa igen. Och berätta hur man gör när det brinner i de själsliga knutarna:

Rädda! Är vännen självmordsbenägen är det viktigt att han får professionell hjälp. Snabbt. Hjälp din vän med det.

Larma nätverket, gör upp scheman med vänner och bekanta: Du tar med honom på bio på måndagar, en annan bjuder på middag på tisdagar, en tar promenader på onsdagar och så vidare. Tills vännen kan ta sig an vardagen själv.

Släck. Först i tredje hand ska man försöka åtgärda själva grundproblemet - om det ens är möjligt. Akuta kriser uppstår ofta vid missbruk, skilsmässa, dödsfall eller svår sjukdom. Ibland är det mänskligt omöjligt att åtgärda – då kan man bara stå bredvid och försöka begränsa skadorna så långt det går.

Table of Contents

Introduktion

Nästan ingen kom på min 30-årsfest

Jag har slutat jaga tjejgängen

Birgitta med permobilen är min vardagshjälte

Behöver vi verkligen alla dessa coacher?

Mitt vuxendagis ger kamratskap en helt ny mening

Konsten att bli accepterad på landsbygden

Tvåhundra vänner – men ensam på Facebook

Gör som Kajan och rädda liv