© Hillevi Wahl 2013

Wahlspråket

www.hillevi.nu

ISBN:

978-91-87613-07-4

E-boksproduktion:

www.gunnar.net, 2013

Av Hillevi Wahl finns tidigare utgivet:

Experimentet

Kalla kulor förlag 2012

Elliot hittar en farfar

Rabén & Sjögren 2012

Extremt kul! Du kan, du vill, du törs!

Kalla kulor förlag 2012

Hungerflickan – En berättelse om matmissbruk, ensamhet och pappalängtan

Norstedts 2010

Till alla mammor! – 16 kända svenskar skriver om mammarollen

Bokförlaget Semic 2009

Kärleksbarnet – En berättelse om alkohol, bingo och brutna löften

Norstedts 2007

Hjälp, jag ska bli tvåbarnsmamma

Norstedts 2007

Tjocka tanten rockar fett

Norstedts 2006

Från fuskmamma till supermamma

Norstedts 2005

En fuskmammas bekännelser – det första året

Norstedts 2004

Introduktion

Hej.

Jag heter Hillevi Wahl och är krönikör och författare. Dessutom är jag trebarnsmamma, alkisbarn, gammal matmissbrukare och numera också totalt frälst på militärträning. Och allt det där är jag så himla stolt över. Låt mig berätta varför!

Med ovanstående ord inleder jag ofta mina uppskattade föreläsningar om Känsliga Människor och Längtanshålet. Föreläsningarna har vuxit fram ur mitt flitiga krönikeskrivande.

Sedan 2004 har jag skrivit kolumner och krönikor i bland annat Metro, Kommunalarbetaren, Allas Veckotidning och Norrtelje Tidning. De handlar ofta om Vänskap, Kärlek, Humor, Barn, Familj, Jobb, Skola, Träning, Facebook och Sex.

Trots att många är skrivna för flera år sedan så är de fortfarande märkligt aktuella. Nu har jag för första gången samlat mina bästa krönikor i dessa e-böcker. Tanken är att det ska komma en i veckan, så gillar du det här är det bara att läsa vidare.

Mycket nöje!

ps. Vill du komma med glada tillrop, ge förslag på nya krönikor, eller boka en föreläsning - så maila mig gärna på hillevi@hillevi.nu.

Plingeliplong – och då svarade gynekologen!

SJ har infört mobilfria vagnar, Stockholms lokaltrafik likaså – på vissa gym och kaféer är det förbjudet att tala i mobiltelefon. Men det verkar det inte vara många som begriper.

När tycker du att det är opassande att tala i mobiltelefon? undrar Ullis.

Oj, det är vid många tillfällen. Jag kan bli alldeles skogstokig om jag äntligen har fått ett ögonblicks samtal med en chef om någonting viktigt – och han eller hon plötsligt, mitt i ett resonemang, svarar i sin mobiltelefon. Som om jag inte fanns där. Som om jag inte var värd någonting jämfört med vem-det-nu-var som ringde.

Samma sak när jag är på en romantisk middag. Vi sitter och tittar varandra djupt i ögonen och har ett djupt samtal om livet och kärleken.

Plingeliplong!

Då ringer mobilen – och han svarar! Förtrollningen är bruten. Så mycket var det ögonblicket värt i hans ögon. Lika uppgiven kan jag bli om jag äntligen får tid att träffa en tjejkompis och hon avbryter vår fikastund genom att ideligen svara i telefon och prata med andra tjejkompisar. Vad är det för fel med att vara närvarande? Att vara här och nu med den man faktiskt har träffat?

Missförstå mig rätt. Jag tycker att det är alldeles fantastiskt att man inte längre behöver sitta hemma vid telefonen och vänta på att någon presumtiv pojkvän – om man nu är i den åldern – eller hantverkare ska ringa. Och visst är det underbart att dagispersonalen kan få tag i alla mammor och pappor till små snörvlande, kräkande barn omedelbums, så de kan komma och hämta hem dem.

Men i övrigt borde vi stänga av dem lite oftare. På bio, teater, under möten och föredrag - och i skolan.

Mobilpratande och sms:ande elever har varit på tapeten förut. I Indien verkar de dock inte riktigt ha samma problem. Där är det tydligen lärarnas mobilprat som ställer till problem. I delstaten Maharashtra har det gått så långt så att utbildningsministern utfärdat strängt förbud för lärarna att föra telefonsamtal på lektionstid.

Ministern säger till nyhetsbyrån PTI att ”utbildningsdepartementet fått många klagomål från föräldrar som upprörts över att lärarna stör eleverna i deras studier och slösar bort viktig undervisningstid med sitt ständiga mobilbabbel”.

Det värsta mobiletikettsbrottet jag har varit med om var dock hos gynekologen. Detta var i början på min senaste graviditet och jag hade fått något som kändes som ett akut gallstensanfall. Men eftersom jag redan har tagit bort gallblåsan – och läkarvetenskapen tydligen står helt handfallen inför en gravid kvinna – så skickades jag runt till fem olika läkare innan jag till slut hamnade på Karolinska sjukhusets gynekologiska akut.

Ni vet ju hur det är, man försöker slappna av och småprata med någon man knappt ser, för han är försvunnen i de nedre regionerna och då… Plingeliplong!

Och jodå, tackar som frågar, han svarade!

Jag blev så förbluffad så jag fick inte fram ett ljud. I ärlighetens namn hade jag förträngt alltihop – ända tills jag lyssnade på Annika Lantz i radions P1, där hon berättar att hon också hade varit hos sin gynekolog, uppflugen i stolen, när hans telefon ringde – och även han svarade! Den gången var det hans fru som ringde och ville tala om middagsmaten.

Kanske borde man skicka alla gynekologer på en kurs i mobilvett och etikett. För rent spontant känns det som om just gynekologer, barnmorskor och hjärnkirurger borde koncentrera sig på sina arbetsuppgifter när de utför dem, och klara av sina mobilsamtal under en kafferast.

Och – i ärlighetens namn - kanske även vi andra.

Är det okej att visa bilder från en privat fest på nätet?

I en tid när vi ständigt har med oss en kamera i mobilen blir det också aktuellt med nya etikettsfrågor. Det är inte riktigt som det var förr.

Förr snålade man med filmen och nästan alltid var det pappa i familjen som var förste maskinist med kameran. Den skulle upp ur fodralet och skärpan skulle ställas in. Damerna hann bättra på läppstiftet och herrarna hann rätta till snuset. Sällan var det någon som var omedveten om att nu jäklar skulle här tas kort.

I dag kan vem som helst vara sin egen paparazzi.

”I somras hade vi fest härhemma i vår villa. Stämningen var hög och det skålades en hel del. Att några fotograferade med mobilen var inget som vi tänkte på. Ända tills vi såg att festbilderna hamnade på en av gästernas blogg. Jag blev rosenrasande. Hon kunde väl ha frågat oss om lov först. Men hon tyckte jag överreagerade. Vad tycker du, är det okej att lägga ut bilder från en privat fest på bloggen?” undrar Gustav.

Det där är en knepig fråga. Rent juridiskt så är det fotografen som äger sina bilder och gör vad hon vill med dem. Och det finns de som säger att ”sådant får man räkna med” i dag. Att det underförstått ingår i dagens sätt att umgås. Vill man inte vara med på bild får man sätta upp en hand när mobilen åker fram och säga ”nej, jag vill inte vara med på bild”. Annars är det rätt kört. För när man väl är fotograferad finns det ingen chans att kontrollera var bilden hamnar.

Samtidigt är det här en generationsfråga. För de yngre är det här är en självklarhet, men för de äldre eller internetovana känns det helt främmande att sprida bilder på människor utan att först fråga om lov. Det skulle vara som att sätta upp suddiga polaroidbilder över hela staden. Helknäppt, med andra ord.

Som självutnämnd paparazzi har man heller inte en aning om vem som inte vill vara med på bild eller varför.

Min erfarenhet i bekantskapskretsen visar att det påfallande ofta är manliga småchefer som inte vill skylta utåt med hur de gör bort sig på fester. Men också att det finns kvinnor som är rädda för att en våldsam ex-pojkvän ska hitta dem.

Personligen är jag väldigt restriktiv med vilka bilder jag lägger ut på min blogg. (En blogg är för övrigt en slags dagbok på nätet.) Många gånger kan det bli lite väl mycket ”skryt” över detta eviga fotograferande. Lite kolla-hur-många-viktiga-människor-jag-känner. Jag får ofta en känsla av att fotograferandet tar över och blir viktigare än själva mötet, eller ögonblicket:

”Om det inte finns på bild så har det inte hänt.”

Jag märker att jag också har smittats av det där fenomenet och vill ta fram kameran så fort mina barn gör någonting roligt eller fantastiskt – vilket är ofta - eller när vi har ett synnerligen avslappnat kompiskalas i den prunkande trädgården.

”Åh, ta en bild!”, säger jag.

Då tittar min man lite trött på mig. Han som är värsta internetkillen. Egentligen.

”Varför det, älskling? När vi har det så trevligt. Kan du inte bara ladda ner bilden i hjärtat i stället?”

Det har han ju alldeles rätt i.

Ska krogen vara en barnfri zon?

Barn på restauranger väcker starka känslor. Ska krogen vara en plats för alla – eller bara för vuxna? För några månader sedan stormade det i debatten när en mamma nekades att köpa vin på en hotellbar i Stockholm, sedan bartendern sett henne amma. Även skyltar om att barn inte är välkomna på vissa kaféer har rört upp känslor.

Vad tycker du, ska kaféer och krogar vara reservat för vuxna? undrar Helena.

För det första tycker jag inte att en ammande mamma ska dricka vin. Min absoluta övertygelse är att föräldrar ska hålla sig nyktra runt sina barn, både mammor och pappor. Vare sig de ammar eller inte. Jag tycker det var en rakryggad bartender som faktiskt vågade säga ifrån. Sådana bartendrar är det tyvärr ont om. Om jag fick en krona för varje gång jag önskade att någon hade sagt till min mamma eller pappa att nu fick det vara nog ¬– såg de inte att tösen mådde dåligt vid krogbordet – då hade jag varit en rik kvinna nu. I stället fick jag sitta kvar och öva in snapsvisor, som jag sedan kunde uppföra till allmän bejublan.

Barn vill inte att deras mammor eller pappor ska vara berusade, så är det bara. Inte om de får välja. Tyvärr får de sällan det.

Däremot tycker jag absolut att barn ska få lov att gå på restauranger och lära sig vett och etikett och pröva nya maträtter. Jag förstår inte alls den här antipatin kring barn. Som min svärfar en gång så klokt sa om ett par ovanligt stökiga barn: ”Det är sällan det är barnen det är fel på – det är oftast föräldrarna.”

Det är viktigt för oss alla att barn får lära sig att umgås sig i sociala sammanhang. Jag kan tjata mig blå om bordsskick och trevlig samtalston och det njutbara i att pröva något nytt hemma vid matbordet, men det är inte förrän de får gå på restaurang – kanske just med farfar - som femtioöringarna trillar ner. Då sitter de som ljus och är så stolta och nyfikna på allt från roliga detaljer i inredningar till tandpetarna på bordet.

Min erfarenhet är dock att det är mycket lättare att ta med sig barn på restaurang i utlandet. De är vana vid barn. Ofta har de till och med kritor och papper för att ungarna ska ha något att göra medan de väntar på maten, eller till och med en liten lekhörna. Väldigt opretentiöst, men mycket uppskattat bland oss föräldrar. Med liv och rörelse och ett överseende leende om någon råkar spilla. Dessa krogar och kaféer är alltid fullsatta. Det är inte heller svårt att ge rejält med dricks på sådana ställen.

Därför blir jag närmast förvånad när jag läser om en hamburgerrestaurang i Kent i Storbritannien som har hängt upp en anti-myggapparat som sänder ut ett högfrekvent ljud som bara barn och unga kan uppfatta. För att slippa ha barn och unga där.

Man tar sig för pannan, eller hur? Jag tror de kommer att gå i konkurs ganska snart. För barn är en del av samhället, och återigen, det är knappast ungarna det är fel på – snarare de vuxna.

Är det okej att bada topless i en simhall?

Nätverket Bara Bröst har väckt debatt genom att bada topless i simhallar. Efter många turer har nätverket fått igenom beslut om att det ska vara tillåtet för kvinnor att bada utan överdel i vissa städer.

”Jag tycker att det är stötande. Varför ska alla andra behöva ta hänsyn till den här gruppen? Och vad är det för fel på att bära en bikini eller baddräkt? Vad tycker du, är det okej att bada topless i en simhall?” undrar Helen.

Om jag förstår saken rätt så vill nätverket avsexualisera kvinnans kropp och kämpar för jämställdhet, även på badhus. De vill väcka debatt, och det har de lyckats med.

Men jag är lite tveksam. Att få visa brösten är inte jämställdhet för mig. Då finns det mycket viktigare saker att kämpa för.

Å andra sidan kan man fundera som fotografen Walter Hirsch, varför nakenhet väcker sådan upprördhet, när vi matas med blodiga bilder från krig och elände varje dag. I det sammanhanget borde väl en naken kropp vara närmast oskuldsfull?

Men det ju så himla omodernt att vara topless! Det har väl inte varit inne sedan åttiotalet? Jag minns min spröda ungdom då, när man skulle ligga vid T-bryggan på Ribersborgsstranden i Malmö. Då, när det var inne att vara topless. Och inte sjutton avsexualiserade det våra kroppar. Tvärtom. Varhelst det fanns en tjej utan överdel så stod det tio killar och gubbar och glodde.

För att kunna sola i fred gick vi allt längre bort från T-bryggan. Bortom ”familjebryggorna”. Gömde oss i sanddynerna och vassen. Men gubbarna hittade oss där också. Till slut var vi ända borta vid handikappbryggan. Där kunde vi vara någorlunda ifred. Men då var vi också så långt borta från händelsernas centrum – T-bryggan – att vi kände oss helt utanför.

Så vi satte på oss överdelen igen och gick tillbaka till favoritbryggan. När vi ville sola topless – eller bada helnakna för den delen – så gick vi ut till Kallis, kallbadet, där allt var uppdelat i manligt och kvinnligt och inte en kotte brydde sig om hur stora eller små bröst man hade.

Jag tror att vi har långt kvar till ett samhälle där kvinnobröst är som vilka knäskålar eller fotvalv som helst. Det märks inte minst i omklädningsrummen på badhusen. Varenda gång jag står i duschen kommer det in en liten parvel och ställer sig och tittar storögt på mig eller någon annan tant. Inte sällan får vi någon kommentar som:

”Vilka långa bröst du har!”

”Du har mycket större boppar än min mamma!”

”Varför har du så skrynkliga tuttar?”

När jag frågar min sexåring om vad han skulle tycka om att alla tjejer och mammor simmade utan behå, så skrattade han:

”Vad knasigt. Då kanske man skulle stå och titta på alla brösten och inte hinna bada.”

Och jag undrar hur genomtänkt Bara Brösts aktion är. Menar de verkligen att alla vi tanter också ska slänga behån och slänga och dänga med våra bröst i simhallarna? Hur skulle det se ut? Skulle det inte skapas motaktioner då, från medbadare som krävde Baddräkt På, för den allmänna badfridens skull?

När man är så tätt inpå varandra som i en simhall, så kan man väl kosta på sig att ta lite hänsyn till varandra. Är det inte det som det mänskliga samspelet handlar om? Ju större yta, desto mer frihet. Ju mindre yta, desto mer krav på hänsynstagande.

Så tänker jag. Men jag är kanske omodern och blyg. Jag har i alla fall kommit upp i den åldern när man är tacksam för allt som baddräkten håller in.

”Jag vill ha barnfria ställen där det är lugn och ro”

För ett tag sedan skrev jag en krönika om att allt fler ställen portförbjuder barn, eftersom de anses störande. Min tes var att barn måste få vara välkomna överallt, om de sedan ska lära sig att bli fungerande unga vuxna i samhället.

Alla mina läsare höll inte med. Jag fick ett långt brev från Amanda, som lider av pedofobi (barnskräck). Och här följer ett litet utdrag:

”Jag undrar om vi befinner oss i samma värld. Jag har aldrig hittat ett barnfritt ställe i hela samhället. På caféer, restauranger och överallt fjäskas det för barnen. Det tycks omöjligt att finna ett café där man kan få äta i lugn och ro utan att det örlar omkring en massa ungar och väsnas. Alla älskar inte eller tål inte barn, lika lite som alla älskar hundar eller rökning. När barn tillåts ta över överallt blir det istället vi som inte klarar det som blir utestängda från samhället. Vi är inte jättemånga som har pedofobi (barnskräck) men vi är många som har asperger och liknande och verkligen inte klarar miljöer där barn myllrar omkring.

När jag var liten fick man lära sig att bibliotek skulle vara tysta, lugna platser. Detta gäller tydligen inte längre. Där tillåts väldigt mycket skrik och spring. I en klädaffär höll ett gäng barn på med brottning och dragkamp och jagade varandra så hyllorna gungade.

Föräldrar och många andra verkar se barnen som någon slags stjärnor som får bete sig hur som helst och ha företräde till allt. Vill samhället att jag ska se barn som människor får man kräva att de inte tillåts bete sig hur som helst överallt.”

Tack Amanda, för ditt långa och välformulerade brev. Jag hade aldrig hört talas om pedofobi förut, men nu vet jag lite mer. I ditt långa brev har du också berättat om hur du har blivit instängd i en hiss av barn och på andra sätt trakasserad, så det är lätt att förstå din rädsla.

Men jag tror ändå att vi talar om två olika saker.

Å ena sidan handlar det om traumatiska händelser med barn inblandade – och en svårighet i att förstå barns testande av gränser. Det kan många av oss känna igen. Om barn inte får regler att leva efter, helst med bra förklaringar om varför dessa regler finns, uppstår en gränslöshet som kan vara rentav farlig.

Å andra sidan handlar det, rent generellt, om att barn gör som vuxna gör och det är de vuxnas ansvar att lära barnen hur man uppför sig bland andra människor, just för att det inte ska vara störande. De offentliga rummen är till för alla, såsom biblioteken och jag håller med dig om att man kan bli tokig på föräldrar som låter sina barn rusa omkring och gapa och skrika där. Biblioteken ska vara lugna och tysta platser.

Men jag tror inte att lösningen handlar om att portförbjuda barn på olika inrättningar. Jag tror snarare på att vi måste lära barnen – och föräldrarna – hur man lever tillsammans, tar hänsyn till varandra och respekterar varandras olikheter och rädslor.

”Kom gärna in och kissa!”

Jag lyssnade på Anna Mannheimer i radion. Hon förundrades över att samtliga män på Göteborgs gator tycktes drabbas av akut inkontinens på just lördagskvällar. Vad handlar detta om, undrade Anna Mannheimer.

”Männen vill pinka in sitt revir”, hävdade lyssnarna.

”Nej, det handlar väl snarare om att det knappt finns några offentliga toaletter längre”, sa en annan.

Vilket osökt leder oss till dagens läsarfråga: ”Tycker du att det är okej för någon att uträtta sina behov offentligt?” undrar Linda.

Egentligen nej. Jag blir lika illa berörd varje gång. För det är så privat.

Men samtidigt uppmuntrar jag ju mina egna söner att kissa ute i naturen. Åtminstone ute på landet – och i nödfall i en park.

Lägg därtill att jag tillhör den delen av befolkningen som är smärtsamt medveten om att det inte finns tillräckligt många offentliga toaletter i städerna. Då uppstår åtminstone en viss förståelse för det här med att ”nöden har ingen lag”.

Förr var detta inga som helst problem för mig. Men nu när jag har nått en viss ålder (45) så blir behoven plötsligt mycket påtagligare. Väldigt fort. Jag vet inte varför. Det finns säkert någon medicinsk förklaring till det. Det händer inga olyckor, inte alls. Jag blir bara så vansinnigt kissnödig, på ren svenska. Så till den milda grad att jag just då inte kan tänka på något annat än var närmaste toalett kan tänkas ligga.

Och när man äntligen hittar en offentlig toalett och står där med darriga fingrar och petar in enkrona efter enkrona, så släpps man inte in i alla fall. Det är låst, stängt, kaputt. Och ingen är ansvarig. Man kan bli tokig för mindre. Finns det något mer förnedrande än att inte ens släppas in på muggen?

För att inte tala om alla de gånger man går in i en restaurang eller på ett kafé och ödmjukt frågar om man får låna deras toalett. Då tittar de på en som om man var en uteliggare - eller knarkare. Man får nästan visa upp armvecken för att visa att man visst inte tänker ta en sil på deras toalett.

I bästa fall ryter de att det bara är för betalande gäster och att det kostar tio kronor. Eller femton, eller tjugo. Beroende på hur desperat man ser ut.

Jag skulle intervjuas av journalisten och författaren Unni Drougge i en shoppinggalleria. Hon var precis som jag. Det vill säga nödig. De första tjugo minuterna av vår intervjutid gick åt till att hon letade toalett, inte hade rätt antal enkronor, fick försöka hitta en växlingsautomat, växlade pengar, stoppade i mynten, kom inte in i alla fall – och lugnt fick vänta tills den andra toaletten, där en svettig mamma försökte byta blöja på sin lilla bebis, blev ledig.

”Varför kan det inte vara lite mer som i Japan?”, sa Unni. ”Där står det ’Kom gärna in och kissa!’ i skyltfönstren. Alla restauranger och butiker har en kundtoalett. De är stolta över dem - och med all rätt - de är skinande rena. De har fattat att det är bra för businessen, att de får in nya kunder.”

Självklart. Unni – och japanerna - har ju helt rätt. För när man väl fått göra det man måste göra, så är man ju så tacksam och lycklig att man skulle kunna köpa hela butiken. En typisk så kallad win-win-situation.

Är det snuskigt att låta barnen sitta i kundvagnen?

Förr kallades Sverige för världens renaste land. Men numera är det ofta sorgligt smutsigt på gator och torg.

Kanske är det för att vi försöker besvärja kaoset – och svininfluensorna – som vi så noggrant skrubbar rent runt vår egen plätt. Det gnuggas och spritas över hela Sverige. Och när vi tvingas dela utrymme med andra kan det bli små vardagskollisioner.

Veckans brevfråga kommer från Anna och handlar om kundvagnar:

”I dag blev jag utskälld av en äldre dam i mataffären som tyckte att det var extremt snuskigt att jag lät min treåring åka i kundvagnen. Alltså, i själva matdelen. Jag har låtit alla mina barn göra detta, när de har varit som tröttast, utan någon som helst tanke på hygienaspekten. Jag brukar tänka att det är bättre att de sitter där än att de ligger på golvet och skriker. Vad tycker du?”

Visst är det tråkigt att vi inte kan vara snälla mot varandra, utan måste gå och titta snett på våra medmänniskor i matbutiken och till och med skälla ut folk. Min första tanke är dessutom att det passerar så mycket människor varje dag i en matvarubutik att det måste krylla av smuts och bakterier i alla fall. Att just kundvagnen skulle vara en utsatt plats har inte heller jag tänkt på.

I vår familj har vi också låtit barnen sitta i vagnen och hjälpa till att håva in matvaror, framför allt i den åldern när alternativet är att de ligger och tokskriker i någon godisgång. Det har jag inbillat mig att butiksägarna också föredrar. Livet blir mycket lättare då, för både kunder, föräldrar och personal.

Men för att rent vetenskapligt kolla hur det ser ut på bakteriefronten ringde jag upp en stor matbutik i centrala Stockholm. Så här svarade Louise, som är hygienansvarig:

– Kundvagnarna står ju oftast utomhus och där utsätts de för både smuts, avgaser och bakterier. För att inte tala om tusentals händer varje dag. Det gör nog varken till eller från om ett litet barn sitter i en kundvagn.

– Det är snarare matvarorna i själva butiken som kan smutsa ner. Innehållet i förpackningar kan rinna ut, glas kan gå sönder och kladda ner och mögla. Ser vi det, eller om kunderna larmar, så tvättar vi såklart vagnen omedelbart. Annars rengörs vagnarna i princip aldrig.

Men det här med barn och smutsiga skor? Blir det inte snuskigt?

– Nej, själva vagnarna är inget större problem. Handtagen, däremot är riktiga bakteriehärdar. Och det är klart, ibland kan man se att barn sitter och lutar sig fram och suger på de där handtagen. Det är inte särskilt fräscht. Det borde man kanske tänka på, som förälder.

I USA finns det matkedjor som har spritade servetter vid ingångarna, så man kan tvätta av handtagen när man tar en vagn. Vore det något för svenska matbutiker att ta efter?

– Nej, det är inte aktuellt. Men det är fritt fram för vem som helst att ta med sig en liten flaska handsprit i väskan och torka av handtagen. Annars kan man välja att ta en vanlig varukorg i stället. De diskas dagligen i en stor diskmaskin.

Tack Louise. Nu vet vi. Och Anna, nästa gång du blir utskälld i matbutiken kan du visa upp den här krönikan.

Får man grilla och leka på en kyrkogård?

Vad får man egentligen göra på en kyrkogård? Frågan blev aktuell i Malmö sedan det kommit in klagomål till kyrkogårdsnämnden när allmänheten hade solbadat, grillat och rastat sina hundar på begravningsplatsen. Nu ska det därför sättas upp skyltar om att solbad, grillning, lek ”och liknande” inte är tillåten.

Men jag kan tycka att det är lite trevligt att kyrkorna och kyrkogårdarna är en livfull plats där folk kan umgås, vad tycker du? undrar Karin.

Jag tycker att man ska visa den respekt man själv skulle ha velat ha, om man till exempel just hade begravt sin dotter eller sin bästa vän på just den platsen. Hur skulle det då ha känts om någon solade, festade eller rastade hunden strax intill? Att någon låter sin hund kissa eller göra något ännu värre vid en gravsten är för övrigt helt ofattbart, det skulle ju vara som om någon urinerade på en kär väns sten.

Beroende var man var i sorgefasen kanske det skulle vara störande med alltför glatt festande. En stilla fika är alltid trevligt, men när det gäller yvigt picknickande och allmän grillning är jag mer ambivalent. I Mexiko har de stora fiestor på sina begravningsplatser för att fira de döda. Med picknick och glad musik och fina blomsterdekorationer vid gravarna. Man tar även med mat till de döda.

Det tyckte jag var fint och vackert. Men vi har ett annat förhållningssätt till döden här Skulle någon dansa runt med dödskalleutstyrsel på en kyrkogård i Sverige skulle många av den äldre generationen förmodligen fått dåndimpen.

”Men även där och då hyllar man de döda, då står man kanske vid en speciell grav, det skulle jag också kunna acceptera – för allt handlar om respekt”, säger min prästvän Jenny.

”Att människor däremot har svensexor på kyrkogårdar, att de ligger halvnakna och solar som om det var en allmän park, att de sitter på gravstenarna som om de var parkbänkar – det är inte respektfullt. Och samlag är inte okej.”

När hon säger det sistnämnda tror jag först hon driver med mig. Det är väl bara en skröna? Men nej, hon berättar att det finns människor som får en kick av att göra det på heliga platser.

Själv har jag alltid tyckt om kyrkogårdar. När jag var liten cyklade jag och pappa till Limhamns kyrkogård utanför Malmö och gick omkring och läste på gravstenarna. Många av de titlar och yrken som fanns ingraverade hade jag inte ens hört talas om. Så pappa fick tala om vad en körsnär, garvare eller droskägare var. Men när jag fick syn på en sten blev jag oerhört exalterad. Det var så det nästan dunkade i bröstet – och jag fick springa ikapp pappa och viska upphetsat:

”Pappa, det ligger en hemlig agent där borta!”

Pappa tog mig i handen och följde med till gravstenen. Agent Sven Nilsson, läste han och log.

”Jag är ledsen, mitt lilla knyte, men jag tror nog att han bara var en vanlig försäljare. De kallades för agenter.”

Först blev jag besviken. Sedan tittade jag på stenen igen och tänkte att pappa faktiskt inte visste allting. Försäljare kanske bara var hans täckmantel. Egentligen var han nog en hemlig agent i alla fall.

Får barn kläcka ur sig vad som helst?

I vår tid har vi nästan upphöjt barnen till små dalai lamas, säger en kompis. Små äkta varelser, sanningssägare utan någon ond agenda bakom. Men får man verkligen kläcka ur sig vad som helst bara för att man är barn?

Eller är det viktigt att de redan tidigt lär sig förstå andra människor? Jag tror det. Och jag är övertygad om att vi vuxna har ett stort ansvar när det gäller att ge våra barn en bas av empati att stå på.

”För ett tag sedan hörde jag ett barn utropa Vilken tjock gubbe! på stan. Jag blev bestört och skällde på barnet – men min väninna tyckte att jag överreagerade. Hon sa att barn säger som det är., det är vi vuxna som övertolkar. Det är väl befriande att någon vågar säga sanningen. Det där kanske han behövde få höra.” Vad tycker du, hade hon eller jag rätt? undrar Kia.

Din väninna har rätt i att vi i dag laddar ord med mycket mer än vad de ursprungligen betyder. Vi lägger på ett tjockt lager med skam på många ord som beskriver övervikt. Tjock – eller ännu värre fet – har blivit starkt värdeladdade ord, långt utanför alla kroppsproportioner. Tjock handlar inte längre bara om huruvida någon är överviktig – det likställs numera i princip med dum, korkad, karaktärslös och dålig förälder. Det är bara att titta på alla dokusåpor som visas på tv om överviktiga människor så kan vi se vilken bild det är som pumpas in i vårt medvetande. ”Biggest loser” heter ett program om gravt överviktiga. Det betyder översatt den lägst stående, den som alltid förlorar i allt. Bottenskrapet.

Nyligen kom min sjuårige son hem och använde ordet ”Fläsk” som ett personligt skällsord. Jag frågade vad han hade fått det ifrån, och han berättade att de stora killarna på skolan sa att man var ”fläsk” om man kom sist i en tävling.

Barn tar efter oss vuxna. Om vi garvar åt det här och tycker att det är okej att kränka människor så lär sig barnen att det är socialt acceptabelt. Vi vuxna måste fundera på varför vi uttrycker oss som vi gör, vare sig barnen är närvarande eller inte. Och vi borde fundera på varför det här med ett annorlunda utseende är så laddat.

För ett tag sedan intervjuade jag Ninni Schulman, vår nästa deckardrottning. Hon berättade om hur jobbigt det var varje gång hon mötte ett gåtåg med barn från skolan i sitt villaområde. Hon visste vad som skulle hända. ”Kolla, vilken liten mamma!”. Det var en pojke som ropade. Hela barnaskaran vände sig om och tittade. Den vuxne i tåget sa ingenting. Men det gjorde Ninni. ”Ja, men jag är tamejsjutton inte döv!” ropade hon. Hon blev så himla ledsen.

Men varför? Barnen sa ju bara vad de såg. Ninni är kort, 144 centimeter lång, och orden i sig är inte negativt värdeladdade: liten, mamma. Varför är det så himla kränkande?

Jag var tvungen att fråga min man Gunnar som alltid säger kloka saker.

”Jamen, det är väl självklart”, sa han. ”Det är ju för att det är allt de ser. Om de hade sett människan bakom, så hade det inte varit så farligt. Men nu ser de bara det korta eller tjocka, eller vad det nu är. Det är det som gör så himla ont.”

Så i stort har din väninna fel, Kia. Mannen som ni mötte var säkert alldeles smärtsamt medveten om att han var överviktig. Detta behövde han verkligen inte påminnas om. Vad han skulle uppskatta var att någon såg honom i ögonen och bara sa ”Hej!”.

Får man säga vad som helst till gravida? (alt När ska du kalva då?)

Det är bara att erkänna, jag är gravid igen. När ni läser det här är jag någonstans i sjunde-åttonde månaden. Det är tredje barnet, så ni kan ana hur stor magen är.

Jag tillhör dessutom den delen av den kvinnliga befolkningen som går upp tio kilo redan innan första barnmorskebesöket. Sedan rullar det på. Om jag släpper loss fullkomligt när det gäller choklad och kanelbullar, så går jag upp 30 kilo. Håller jag igen allt vad jag bara orkar så går jag ändå upp 27.

Ibland kan jag sucka lite trött och snegla avundsjukt på de där mammorna som bara ökar åtta eller tolv kilo. Men egentligen har jag en ganska cool inställning till de kroppsliga förändringarna när jag blir gravid.

Om jag bara hade blivit lämnad ifred…

"Häromdagen stod jag i snabbköpskön, när en vilt främmande man utbrast: Herregud, vilken stor mage du har! Ska du ha tvillingar?' Jag blev jätteledsen. Får man verkligen säga vad som helst till en gravid kvinna?" undrar Anna.

Det där fenomenet har jag också undrat över. Så fort vi kvinnor berättar att vi är gravida så börjar folk fråga hur man mår - på ett sätt de aldrig gjort förut. Hur känns det? Är du kräkfärdig? är frågor jag har fått i princip varje dag på min arbetsplats. Och det tar inte slut där. Kollegorna kommenterar allting jag äter, hur ofta och hur mycket och kommer med goda råd om vad jag borde äta i stället.

När magen sedan börjar puta, så börjar Handpåläggningen. Och jag tänker trött: Lägg av! Jag går väl för sjutton inte omkring och tafsar på era bilringar? (Man är ju lite stingslig också, med alla hormoner som är i svallning.) Som om inte det vore nog så kommer sedan, just det, Kommentarerna.

En liten undersökning som jag har genomfört i bekantskapskretsen visar att alla har fått höra de mest hårresande sakerna i åttonde månaden:

"Du ser ju sprickfärdig ut!"

"Vad tjock du har blivit."

"Din mage ser ju ut som en lösmage."

"Klarar du att knipa ihop ända tills på måndag?" (Sagt på fredag som hejdå-hälsning inför helgen)

"Är du säker på att du verkligen har en hel månad kvar?"

"Oj hjälp! Iiiihhh! Hur mycket har du gått upp egentligen?! 25-30 kilo va? Kolla Sara!" (ropar på väninnan en bit bort).

"Inte visste jag att gravida kvinnor växte på bredden där bak också."

"När ska du kalva då?"

"Herregud, vilken mage du har! Hur många är det därinne?"

"Älskling, kan vi inte döpa barnet till Maria, efter min sekreterare?"

Ja, kommentarerna är helt autentiska. Själv har jag säkert fått höra sex av de här och står lika handfallen varje gång. För oftast är det mesta av det här bara lite missriktad välmening. Och om man snäser tillbaka, så uppfattas man bara som allmänt grinig och otrevlig.

Men folkvettsexperten Magdalena Ribbing tipsar om en replik som är både artig och trevlig, om den sägs snällt:

"Jag vill faktiskt ha min mage ifred. Hoppas du inte misstycker."

Jag kanske skulle låta trycka upp en t-shirt med den texten. Om jag får den över magen vid det här laget, vill säga.

Varför svarar inte folk i telefonen?

Den svenska telefonetiketten håller på att förändras. Nuförtiden väljer halva befolkningen att inte svara i telefonen när det är okänt nummer, enligt en undersökning.

Jag tycker att det är lite oförskämt när folk inte svarar i telefon. Som om man blir bortvald. Vad tycker du? undrar Karin.

Ja, det är underligt vad det har svängt när det gäller telefonsvarandet. När jag var liten kastade sig alla på telefonen så fort det ringde. Ofta i olika rum, med följden att det uppstod ett mindre världskrig om vem som hade rätt att prata.

”Jag svarade faktiskt först!”

”Nehej, det var jag! Lägg på nu! Och sitt inte och tjuvlyssna!”

Sådant där allmänt ohyfs ser man sällan numera.

Nu är det snarare alla jobbiga mobilsignaler som stör i tid och otid. På bussar, tåg och tunnelbanor. För att inte tala om på arbetsplatser där någon obskyr rocklåt plötsligt kan ta över hela avdelningen. Man kan få tinnitus för mindre. Och allra värst är det när telefonens ägare inte är på plats.

Det hände mig när jag jobbade som sommarvikarie på en av Sveriges största tidningsredaktioner. Telefonen låg på chefens bord. Den ringde oupphörligen – och jag höll på att få spader.

Svara i telefonen vågade jag inte. Det skulle kännas som att öppna hans personliga post. I stället försökte jag dämpa ljudet med en halsduk. Det hjälpte inte något nämnvärt. Desperat såg jag mig omkring. Då såg jag hans gympadojor på golvet under bordet.

Aha! tänkte jag. Och pulade ner mobilen - plus halsduken - i hans högra gympadoja. Nu hördes ringsignalen knappt alls.

Nöjt reste jag mig upp. Och höll på att krocka med en av tidningens stjärnreportrar.

”Vad gör du?”, sa hon.

”Eh, vadå?” försökte jag.

Hon pekade på den svettiga gympadojan.

”Det där var min telefon. Jag glömde den här på bordet”, sa hon. Väldigt surt.

Ack ja. Det där tilltaget blev jag hånad för resten av sommaren. Inte minst av min chef, han med gympadojorna. Han tyckte det var en synnerligen rolig historia att berätta för alla.

Själv svarar jag alltid i min telefon. Blixtsnabbt. Om jag hittar den, vill säga. På kobrornas tid var det lättare. Numera är det en ständigt sökande i väskor, jackfickor eller tidningshögar.

Vilket kan bli lite stressigt. Har man dagisungar är det bäst att svara, för man vet aldrig när man måste hämta hem ett sjukt litet barn. Dessutom har min man arbetstelefon, med dolt nummer. Så nio gånger av tio är det Gunnar som vill säga Något Viktigt. Då är det också bäst att vara på hugget, för tio minuter senare har han glömt vad det var. Och då kommer det i stället som en blixt från en klar himmel några veckor senare.

”Javisst ja, dagis är stängt i morgon, det glömde jag visst säga.”

Fast om det ringer sent på kvällen, då orkar jag inte prata. Då får Gunnar ta det. Det är himla praktiskt. Och mycket bättre än en automatisk telefonsvarare. Då får jag i realtid reda på vem det är, vad de vill – och kan ropa följdfrågor från andra sidan rummet.

”Fråga hur det gick hos doktorn!”

För ja, det är oförskämt att inte svara. Det tycker jag nog. I alla fall om man hittar telefonen.

Table of Contents

Introduktion

Plingeliplong – och då svarade gynekologen!

Är det okej att visa bilder från en privat fest på nätet?

Ska krogen vara en barnfri zon?

Är det okej att bada topless i en simhall?

”Jag vill ha barnfria ställen där det är lugn och ro”

”Kom gärna in och kissa!”

Är det snuskigt att låta barnen sitta i kundvagnen?

Får man grilla och leka på en kyrkogård?

Får barn kläcka ur sig vad som helst?

Får man säga vad som helst till gravida? (alt När ska du kalva då?)

Varför svarar inte folk i telefonen?