© Hillevi Wahl 2013

Wahlspråket

www.hillevi.nu

ISBN:

978-91-87613-01-2

E-boksproduktion:

www.gunnar.net, 2013

Av Hillevi Wahl finns tidigare utgivet:

Experimentet

Kalla kulor förlag 2012

Elliot hittar en farfar

Rabén & Sjögren 2012

Extremt kul! Du kan, du vill, du törs!

Kalla kulor förlag 2012

Hungerflickan – En berättelse om matmissbruk, ensamhet och pappalängtan

Norstedts 2010

Till alla mammor! – 16 kända svenskar skriver om mammarollen

Bokförlaget Semic 2009

Kärleksbarnet – En berättelse om alkohol, bingo och brutna löften

Norstedts 2007

Hjälp, jag ska bli tvåbarnsmamma

Norstedts 2007

Tjocka tanten rockar fett

Norstedts 2006

Från fuskmamma till supermamma

Norstedts 2005

En fuskmammas bekännelser – det första året

Norstedts 2004

Introduktion

Hej.

Jag heter Hillevi Wahl och är krönikör och författare. Dessutom är jag trebarnsmamma, alkisbarn, gammal matmissbrukare och numera också totalt frälst på militärträning. Och allt det där är jag så himla stolt över. Låt mig berätta varför!

Med ovanstående ord inleder jag ofta mina uppskattade föreläsningar om Känsliga Människor och Längtanshålet. Föreläsningarna har vuxit fram ur mitt flitiga krönikeskrivande.

Sedan 2004 har jag skrivit kolumner och krönikor i bland annat Metro, Kommunalarbetaren, Allas Veckotidning och Norrtelje Tidning. De handlar ofta om Vänskap, Kärlek, Humor, Barn, Familj, Jobb, Skola, Träning, Facebook och Sex.

Trots att många är skrivna för flera år sedan så är de fortfarande märkligt aktuella. Nu har jag för första gången samlat mina bästa krönikor i dessa e-böcker. Tanken är att det ska komma en i veckan, så gillar du det här är det bara att läsa vidare.

Mycket nöje!

ps. Vill du komma med glada tillrop, ge förslag på nya krönikor, eller boka en föreläsning - så maila mig gärna på hillevi@hillevi.nu.

Finns kärlek?

Alla hjärtans dag. Störst av allt är ändå kärleken. Men vad är kärlek? Filosoferna hävdar att den inte finns. Jag tror att kärleken är samma sak som behov. Fast det låter inte lika bra: Jag behöver dig, i stället för Jag älskar dig.

Vi är ju så fruktansvärt rädda för att behöva någon. Vi vill absolut inte stå i skuld, inte fråga om hjälp.

Skamligt nog har jag varit förälskad så många gånger att både jag och omgivningen har tappat räkningen. Det var som om jag var kär i kärleken. Behövde behöva någon. Det var det enda som höll mig kvar. Det enda som hindrade mig från att inte bli galen eller förintas, implodera ut i intigheten. Strunt samma egentligen om den andre behövde mig lika mycket. Men framför allt så behövde vi varandra en försvinnande kort tid. Få av mina förhållanden höll längre än tre veckor. Man hinner upptäcka rätt mycket på ett par veckor. Bland annat att man inte alls behövde någon så mycket som man trodde.

Om ett förhållande ska hålla, om kärleken ska bestå, så måste båda behöva varandra, det är min absoluta övertygelse. Och eftersom behoven förändras under livets gång, så måste man behöva varandra på nya områden hela tiden. Går någon av oss igenom en stor sorg eller svår kris måste den andra täcka upp och finnas där. Då måste han säga rätt saker och hålla om. Om han inte gör det, så slocknar min kärlek.

För mamma var pappa hennes livs stora kärlek. De separerade första gången när jag var fem år, för att pappa var notoriskt otrogen. Men pappa behövde familjelivet och mamma behövde pappa – och de försökte igen. När jag var sju bestämde de sig för att flytta till en annan stad, ett nytt liv och börja om. Men det gick inte den gången heller. 1978 skilde de sig, den gången för att de höll på att supa ihjäl varandra.

Och medan pappa gick vidare och fann kärleken i en annan kvinna, så lyckades aldrig mamma älska någon lika mycket. Jag vet att hon ringde pappa ett par gånger i månaden, fast han aldrig pratade om det. Tjugo år efter skilsmässan så fick pappa cancer och dog. När han hade somnat in så ringde mamma till mig och sa:

”Du vet väl att vi har haft ett hemligt kärleksförhållande de senaste tjugo åren?”.

Jag visste ju att det var lögn och jag blev så vansinnigt arg. Varför måste hon göra ont värre mitt i vår stora sorg?

Men nu har det gått ett tag och jag har funderat lite mer på det där telefonsamtalet. Jag vet fortfarande att det var en lögn, men i mammas huvud var det säkert sant. Jag tror aldrig att hon slutade behöva pappa. Han var verkligen hennes livs stora kärlek. Och det var precis som gamla gifta par man hört talas om. När den ene dör klarar den andra inte av att leva kvar.

Mammas kropp gav upp bara en månad efter pappas.

Hur hittar man den rätte?

Just nu är tv-rutan fylld av bönder som söker fru eller make och ensamma mammor som söker en ny pappa till sina barn och Babben Larsson har förvandlat sitt talkshow som en enda stor kontaktannons.

Men hur hittar man den rätte? Hade ett enkelt svar på det skulle jag bli miljonär. Men jag tror att det handlar om att man har kommit fram till rätt plats i livet.

Ni som känner till mig vet att jag kommer från en trasslig bakgrund, med två alkoholister som föräldrar - och allt vad det innebär när det gäller att forma ett barns självbild. Hela mitt liv har jag letat efter någon som skulle kunna klara av att älska mig, fast jag bar på "förbannelsen", den att kvinnorna i min släkt nog inte var värda att älskas.

Det var inte så konstigt då, att jag sökte mig till destruktiva män med missbrukarbeteende. Det var ju det jag kände igen. Jag ville ha den passionen, med himmelska höjder också helvetiska avgrunder.

Men hade jag velat vara utan något av dessa förhållanden? Nej. För i varje relation så har jag lärt mig något om mig själv och hur förhållanden fungerar. Eller inte fungerar. Jag har brutit upp och letat vidare.

Och Gud ska veta att jag har letat. På arbetsplatser och personalfester. Vid mjölkdiskar och tvättomater. På vandringsleder och i grottor, till och med iförd grodmansdräkt och fallskärmshopparoverall. Jag har till och med provat kontaktannonser, på den tiden det var lite skamligt, då när internet knappt fanns.

Jag fick jättemånga svar av killar som verkade seriösa och trevliga. Men klick sa det aldrig. En kille ringde för övrigt på dörren med en gigantisk färgsprakande handduk som det stod Knorr på - och en hängmatta med samma grönsaksblandning. Jag hade kvar både handduken och hängmattan ett bra tag, men killen var något av det största sömnpiller jag någonsin hade mött.

Så hur gör man? Hur gjorde jag och Gunnar?

Jag tror att vi båda var redo. Det fanns ett fönster i våra hjärtan som hade öppnats för någon som var som vi. Lite kantslitna men beredda att satsa, och framför allt var vi beredda att klä av oss alla fasader. Vi körde inte med något spel, inget svårfångat. I stället så har vi ända från början varit oerhört rädda om varandra.

Det började med ett mail och en praktisk fråga.

Han kunde inte svara på frågan, men han avslutade sitt brev med "puss". Och en vecka senare hade vi skickat flera hundra mail och sms till varandra. Det var som om alla bitar plötsligt föll på plats. Som om hela mitt liv hade varit en resa fram till Gunnar.

Efter bara tre månader var jag gravid, vilket ställde helt nya krav på vår relation. Och om vi har haft någon kris, så hade vi den då. När jag var sådär hormonstinn och hysterisk och fick fullkomligt spader på hans ungkarlsmanér. Om han inte lärde sig skura och tvätta så skulle det här förhållandet gå rakt åt pipan!

Han blev naturligtvis livrädd och trodde att jag skulle lämna honom. Och jag var rädd för att förbannelsen hade kommit ikapp mig igen. Det var då det där med att vara rädda om varandra blev så viktigt. Vi pratade - och lyssnade - pratade och lyssnade.

Nu har vi varit ihop i fem år och har två underbara barn och ett till på väg. Och vi är mer kära än någonsin. Nu har han förresten varit borta en lång stund.

"Vad gör du för något?" frågar jag.

"Jag skurar under badkaret! svarar han.

Sa jag att jag älskar honom?

Delar kvinnor upp män mellan sig?

För några veckor sedan skrev jag om hur man hittar den rätte. Det var tydligen ett ämne som intresserade många. För alla har sina egna teorier om hur det egentligen går till, det där kärleksspelet.

"Min kompis Elin säger att kvinnor delar upp männen emellan sig. Typ att en tar alla gitarrkillar, en alla fotbollsspelare. Stämmer det?", undrade kompisen Bosse.

Först skrattar jag bara rakt ut. För jag har då aldrig delat upp dem i gitarrkillar och fotbollsspelare... eller vänta nu, har jag det?

På nittiotalet hade min väninna Sussie och jag hade olika smak i killar. Hon gillade långhåriga och jag gillade korthåriga. Så hon fick de långhåriga. Det var däremot sällan jag fick de korthåriga, eftersom jag inte alls var lika snygg som hon. Men det är en helt annan historia.

En annan kompis, Sofia, berättar att hon och hennes kompis delade upp killarna efter längd. Hon tog de långa och kompisen de korta. Vilket mycket berodde på deras egen längd, så det var ganska rationellt.

"Har du hört talas om att kvinnor delar upp män mellan sig?" frågar jag min man.

"Nej, det låter lite knäppt. Som när man skulle välja brännbollslag på gympan", säger han.

"Men sådär gör väl killar också? Jag har i alla fall läst om att de säger 'okej, jag tar den snygga så får du ta den fula'."

Min man himlar med ögonen.

"Du ska inte läsa allt du tror på."

Nej, och nu är det ju ganska få förunnat att ha ett helt brännbollslag som uppvaktar en. Hela det här beteendet måste väl för övrigt vara en ungdomsgrej? Från tiden när man fortfarande trodde att livet var sådär enkelt. Att män kunde delas in i långhåriga och korthåriga. Ungefär som om man pratade om en chihuahua eller en tax.

Fast det kanske är en god tanke, förresten. Det finns ju bra checklistor när det gäller att välja hundar. Kanske skulle man välja män på samma sätt:

Att fundera på innan du väljer man

1. Hur stor man vill du ha?

2. Hur gott om utrymme har du hemma?

3. Hur mycket är du beredd att motionera din man?

4. Hur mycket hudvård klarar du av?

5. Vilka aktiviteter har du tänkt att din man ska delta i?

6. Hur stor erfarenhet har du av män?

7. Ska mannen vara okopplad?

8. Ska mannen vara vänligt inställd till andra människor?

9. Ska det vara en ung fjunis eller vuxen man?

10. Med god stamtavla eller utan?

11. Vilken är hans ursprungliga arbetsuppgift?

12. Har du råd?

Sedan jag blev vuxen har jag haft en underlig dragning till fulsöta killar, ungefär som en dreglande bassethund. För när vi blir äldre delar vi kvinnor in männen lite mer ödmjukt:

"Okej, om du tar den strulpellen, så tar jag den strulpellen."

Då har vi för länge sedan insett att man måste välja det strul man kan hantera.

Så nästa gång jag går på krogen och hamnar på damtoaletten, så kanske jag får höra just det:

"Okej, om du tar bulldoggarna så tar jag dalmatinerna!"

Vilket osökt  får mig att tänka på vad någon gammal filosof sa:

"Du är så ren att ingen fläck finnes i dig. Själv är jag som en dalmatiner."

Sätt på kaffet!

Ungefär tjugo procent av oss föds känsligare än andra. På gott och ont. Vi har en enastående förmåga att njuta av små saker i livet, att känna av nyanser och stämningar. Vi kan vara starka, kraftfulla, kreativa och initiativrika entreprenörer - och samtidigt känsliga intill hudlöshetens gräns. Vi är starka men sköra på samma gång.

Det är bra, men kan ta mycken kraft. Inte minst om vi känner andras olycka så starkt att den blir vår egen. Många gånger tar kraften slut och allt blir svart.

”Jag som är anhörig och lever med en känslig människa, jag undrar ofta hur jag ska agera”, skriver Hans. ”Ska man låta dem vara, eller försöka prata dem tillrätta?”

Sätt på kaffet, Hans! Det är ett rätt bra knep som jag fick i en ny bok, en helt fantastisk liten överlevnadsguide för de sensitivt begåvade: ”Drunkna inte i dina känslor” av Maggan Hägglund och Doris Dahlin.

Det känns nästan som om de skriver till just dig Hans, i ett kapitel: ”Hej, du som tillhör majoriteten som inte är ”starksköra”. Tycker du att vi är besvärliga? Det tycker vi själva också, om det kan vara till någon tröst.” Och så får man lite insidertips:

* Inse att det finns människor som har en annan känslighet för intryck och nyanser än du själv har. Det är inte fel på den och det är inte fel på dig.

* Tassa inte på tå för den som är känslig. Han eller hon får ta ansvar för sina egna känslor.

* Acceptera att ni är olika. Försök inte övertala honom eller henne att gå på stor galafest om personen den dagen har översvämmats av känslor och är helt slut.

* Försök inte förstå. Och acceptera att du inte heller blir förstådd fullt ut. Man kan ha roligt tillsammans ändå.

* Bli inte rädd. Annorlunda – ja. Farligt – nej.

* Ofta är det bättre att distrahera än att analysera. Prata om något annat. Bli inte rädd och låt dig inte dras in i konstiga känslotillstånd - utan sätt på kaffet, var som vanligt. Det är som att dra i ett verklighetssnöre och denna vanliga verklighet kan bli den livlina som halar in ”starksköringen” igen.

Det skulle kunna vara min älskade Gunnar som skrev de punkterna. Han har aldrig tvivlat på min intuition, bara varit orädd och hängt med, ibland lite frågande och alltid beredd att dra i det där verklighetssnöret när jag drar iväg i tankarna.

”Hillevi, du kan inte hjälpa alla”, säger han. Och jag vet ju det. Men ibland måste jag påminnas.

”Att leva med Hillevi är mitt livs äventyr”, skrev han i ett vackert blogginlägg för inte så länge sedan. ”Och ibland känner jag mig korkad som inte är bland de där tjugo procenten. Det är som om ni har ett absolut gehör för själva livet. Men jag tror också jag att jag behövs för att ni ska ha en slags balans.”

Han har rätt i det. För vi är minst tre i den här familjen som tillhör de där tjugo procenten. Jag vågar knappt tänka på vad som skulle ha hänt om inte någon hade sinnesnärvaro nog att sätta på kaffe ibland.

Bästa möhippan

Jag har varit gift två gånger, men någon möhippa har jag tack och lov aldrig haft.

Jag har aldrig riktigt fattat vitsen med möhippor. Min enda erfarenhet från svensexor och möhippor är dem man möter på stan. Hel- eller halvfulla utklädda vuxna människor som gör bort sig. Som vinglar omkring i någon bisarr utstyrsel med en skylt på magen om att pussar kostar fem kronor. Hysteriskt påhejad av fnittrande väninnor.

Skulle det vara roligt? Inte så värst, va.

Därför våndas jag lite när frågan kommer från Lisbeth: Har du någon bra idé om hur en bra möhippa ska gå till?

Tja, först kan vi väl ta bort alla de bitar som inte ska vara med. Att tvinga den blivande bruden ragla omkring på stan går fetbort, för att prata modern svenska.  Och strippor är jag helt emot också.

Vi får ta hjälp av internet. Fåsenu, möhippor har tydligen förekommit sedan 1500-talet. Men förr var det en lugnare tillställning. Så här står det på uppslagssajten Wikipedia: ”Den ökade jämställdheten har lett till att möhippan kommit att överta delar av svensexans äventyrliga format. Traditionellt har däremot en möhippa varit en mycket lugn tillställning. Brudens vänner har bland annat överlämnat en bukett bestående av hushållsattiraljer (stekspade med mera) som bruden kan få användning för i sin nya roll som husmor.”

Stekspadar? Näe, tror inte det va?

Då verkar Bröllopstorget.se ha ett lite roligare utbud: Go-cart, salsakurs, äventyrsbad, åka vattenskidor, gå på drejkurs…

Här någonstans börjar min man Gunnar att gapskratta.

”Jamen, vad hade du sagt om någon kom och sa att Nu ska vi på drejkurs!”

Nej, kanske inte.

Och hoppat fallskärm och klättrat i berg och grottor och hoppat bungyjump och forsränt och åkt på kryssningar har jag ju gjort tillräckligt i livet. Långt innan jag gifte mig.

Så jag vet inte. Jag tror att det jag hade uppskattat allra mest var en god middag hemma hos någon av mina kompisar. Där de lagom till en smarrig efterrätt hade berättat hur rolig och fantastisk jag var – och alla underbara minnen de hade av mig och vår långa vänskap tillsammans.

Det är bara det att jag har kanske fem sådana väninnor. Högt räknat. Och ingen av dem visste om att Gunnar och jag skulle gifta oss. Än mindre bodde de inom tio mils radie från den plats där jag befann mig.

Min livs bästa möhippa bestod i stället av att min man och min son och det lilla barnet jag bar på i magen hade en mysig hemmakväll i sommarstugan i Roslagen. Vi satt tätt tillsammans och käkade te och rostat bröd med mycket smör och herrgårdsost framför en gammal långfilm, om jag minns rätt.

Dagen efter plockade vi brudbuketten i vår egen trädgård och gick några hundra meter till den gamla träkyrkan på Väddö.

En kompis, som är fotograf, kom körandes i sin röda Fiat och tog bilder under hela dagen. Hon var vår enda bröllopsgäst. Men ett innerligare bröllop får man nog leta efter. Kärleken var så otroligt stark och närvarande den där dagen. Och någonstans är det väl det som till slut räknas.

Glöm inte att leka!

Varje år skiljer sig runt 20 000 par i Sverige. Och störst är risken för separation när barnen är små, visar statistiken.

Hur bär man sig åt för att förgylla relationen när vardagen är full av barnskrik, blöjbyten, städning och arbete? Det undrar Anneli.

Ja, det var inte alldeles självklart att det skulle gå bra för Gunnar och mig. Jag blev med barn tre månader efter att vi hade träffats. Och redan när jag var gravid hade vi vår första kris, då när jag tyckte att han var världens slarvpelle som inte städade, inte tvättade sina kläder – det gjorde jag åt honom – och mest var ute och festade. När man är gravid är man som bekant inte världens mest diplomatiska kvinna, så jag sa rent ut vad jag tänkte: Herregud, jag kan väl inte vara morsa till dig också? Det är alldeles tillräckligt omvälvande att få en liten bebis. Skärp dig, för guds skull, annars vill jag inte flytta ihop med dig!

För så var det, vi bodde inte ens ihop. Och det var inte självklart att vi någonsin skulle göra det. Vi hade ett par riktigt jobbiga veckor, innan vi hittade tillbaka till varandra. En vecka innan vår första pojke föddes, så flyttade Gunnar in.

Gunnar blev, som genom ett trollslag, världens underbaraste mest jämställda man. Man pratar ju om att man ska använda ”tough love” mot missbrukare. Men jag tror att det är minst lika viktigt på slarvpellrar och slarvpottor. Att mesa på och tro att ”det ordnar sig” funkar aldrig. Man måste bestämma sig från början hur man vill ha det om tio eller tjugo år. Eller de där första slitiga åren med småbarn. För innan man kommer in i det där sömnbristträsket kan man inte föreställa sig hur det blir. Det är som att gå in i en orkan. Då orkar man inte förhandla. Då får man bara hålla sig i varandra så gott det går och hoppas att man kommer ut helskinnad på andra sidan.

Det var inte förrän vi hade klarat första bebisstiden – och kommit ut på andra sidan med mer kärlek och mer tillit – som jag vågade gifta mig med Gunnar.

Det var bara vi två, plus en kompis och tvååringen som var med på bröllopet i den lilla träkyrka i Roslagen.

Tvååringen förstod nog inte alls vad som hände, att hans föräldrar faktiskt skulle sluta leva i synd, utan sprang glatt omkring och tutade i en träskulptur som det stod Jesus på.

Prästen ville ge oss några ord att ta med på vägen.

”Jag är själv gift, så jag vet att det inte alltid är en dans på rosor.”

Han log lite snett.

”Men en sak vet jag, och det är att ni aldrig någonsin får ta varandra för givet. Efter ett tag kanske du tänker att ’jag vet precis vad han ska säga nu eller vad han tänker’. Men hur väl ni än tror att ni känner den andre så gör ni det ändå aldrig riktigt. Det kommer alltid att finnas något där som ni inte hade en aning om att den andre var kapabel till eller drömde om.”

”Er uppgift som man och hustru är att ta fram det där hos varandra, uppmuntra det och heja på: ’Jo, jag vet att du kan!’”

”Tuuuturutuuuturutuut!”, spelade tvååringen på Jesusskulpturen.

Prästen log.

”Och så får ni inte glömma att leka mycket. Det är ett bra tips.”

Ja, det var det. Ett av de bästa. Och vi tar varandra aldrig för givet.

Min sambo klagar på min städning

Enligt Statistiska Centralbyrån utför kvinnor två tredjedelar av allt obetalt hemarbete i Sverige. Detta gäller även när båda i ett parförhållande tror sig dela lika. Vilket osökt får mig att gå över till Valles brevfråga:

”Hur ska jag göra? Min sambo och jag har det för det mesta jättebra, men vi hamnar då och då i bråk angående städning och tillsyn av barnen. Hon tycker att jag hjälper till för lite, eller rättare sagt, tar för lite initiativ medan jag tycker att jag faktiskt drar mitt strå till stacken. Men jag får alltid bassning för att jag gör på ”fel” sätt, inte så som hon skulle ha gjort det. Har kollat runt lite bland vänner och förstått att de flesta har ungefär samma problem. Har du någon fundering om hur man kan lösa sådant här?” undrar Valle.

Vad tycker du? frågar jag min man Gunnar.

Säg åt honom att göra rätt från början! Svarar han.

Haha. Ja, min man är hårt fostrad. Men jag är beredd att hålla med honom.

Jag köper inte riktigt det här med att kvinnor skulle ställa för höga krav på sina män. Det är inte för att jäklas som vi envisas med att det ska bytas lakan en gång i veckan. Det är för att kvalstren inte ska äta upp oss. Man måste dammsuga och våttorka golven så att inte dammet åker ner i lungorna. Och någon måste skura toaletten ett par gånger i veckan, annars kommer hela familjen att ligga dubbelvikt i allehanda kräksjukor.

Dessutom måste man vara konsekvent när det gäller barnuppfostran, annars blir det kaos i huvudet på de små liven.

Kvinnor vet det här, och det vet män också - om ni ska vara ärliga. Kvinnor har visserligen tvingats att bli proffs. Men det kan män också bli. Om ni bara lyssnar på vad vi säger.

För handen på hjärtat, på vilken annan arbetsplats skulle männen bete sig som de gör hemma?

Chefen: Det är tio stavfel i varje papper som du skriver. Det är visserligen bättre än de fyrtio det var från början, men det är fortfarande helt oacceptabelt.

Nybörjaren: Jag tycker du ställer för höga krav på mig. Jag känner mig faktiskt kränkt!

Eller:

Chefen: Nu har du glömt att skruva i tio skruvar och muttrar på den här Volvobilen igen. Förstår du inte att bilarna ramlar sönder så fort man startar dem?

Nybörjaren: Du bara klagar och klagar. Jag vill faktiskt göra det här på mitt sätt! Annars vill jag inte göra det alls!

Det hade såklart varit helt otänkbart. Men i hemmet – där gör männen ett halvhjärtat försök, sedan säger de att ”näe, jag kan inte”, som vilken femåring som helst.

Men ger vi upp på våra femåringar? Nej, vi fortsätter att tjata på dem att spola på toaletten, hänga upp jackan på kroken i hallen och ställa ut tallriken i köket när de har ätit klart. För att de så småningom ska klara sig bra här i livet och bli väl fungerande samhällsmedborgare.

Tack och lov ställer vi lite högre krav än så på våra män.

Så mitt krassa råd till dig, Valle, är att göra som din sambo säger. Och att göra rätt från början. Då slipper ni bråka och får massor av tid över till att mysa och ha kul. Kanske rentav i nytvättade lakan.

Gudpar är bättre än terapicheck

Kristdemokraterna vill införa terapicheckar för föräldrar. Tanken är att man ska ta den där käcka checken och gå i parterapi när det krisar. På så sätt skulle man slippa en del skilsmässor. Tror Kd. Men det kommer aldrig att funka.

När man väl tar det där steget – om man nu ens gör det - så är det oftast försent. Vad vi skulle behöva, lite till mans och kvinns, är någon att prata med i vardagen.

Varför kan vi inte bjussa mer på oss själva, strunta i att försöka vara så perfekta och tala om att vi bråkar, om och när vi gör det. Som författaren Emma Hamberg. Hon är befriande öppen i Bob Hanssons fina bok ”Kärlek – hur fan gör man”. När de ska ha gäster hemma så möter hon dem i dörren och säger att hennes man får vara nere i källaren, för de har bråkat och han är så jäkla jobbig. Genast får hon ett förlösande garv som svar – gästerna har också just haft världens gräl i bilen på väg till dem. Då kan de prata om det, i stället för att hålla uppe någon slags mask.

Vad är det för ”lyckad” fasad vi försöker upprätthålla inför varandra? Och varför? Alla vet ju att ett halvstökigt, obäddat och kanske till och med smått kaosartat hem känns mycket mer välkomnande och tillåtande än något som ser ut som om det just plåtats för Family Living.

Och tänk om vi då och då kunde dra i en livlina och ringa en kompis. Någon med en partner som var ungefär likadan. Och våga blotta oss och ställa frågor som ”Hur gör du när han…?” Precis som vi gör med våra barn när de är lite besvärliga.

Men allra mest önskar jag att det skulle införas gudpar till alla som gifter sig. När vi döper våra barn har vi gudmor och gudfar. Människor som vi känner stor tillit till – som vi vågar anförtro det finaste vi har. Som vi räknar med ska ställa upp i vardagen och i händelse av kris. Som par behöver vi också det – om vi ska klara oss hela vägen. Vettiga människor som finns där, under hela resan. Kanske ett äldre par som har varit tillsammans länge och som har gått igenom sina kriser. Några som vet och som vi verkligen lyssnar till.

Det tror jag mycket mer på än alla checkar i världen.

Skit i städningen, passa på och njut!

För kvinnor börjar förspelet vid diskbaljan, säger familjerådgivare Johan Sundelin. Enligt honom är städning för kvinnan detsamma som att vårda ett förhållande. Något som i sin tur tydligen är nödvändigt för att en kvinna skall kunna känna sexuell upphetsning.

Varför måste vi kvinnor alltid ha det rent och snyggt omkring oss innan vi tycker att vi kan ha sex? undrar Åsa.

Ja, det är rätt obegripligt. Ett av författaren Emma Hambergs tio budord när hon föreläser är ”Du ska alltid hafva sex före Ajax”.  Hon säger att om hon på ena sidan har sin fina man i en skön säng, hans varma inbjudande kropp, en kille som älskar henne och bara vill att hon ska krypa ner hos honom och på andra sidan har en hink med lite sköna rengöringsgrejer och sprutflaskor… vad tror ni att hon väljer?

”Jag väljer alltid skurhinken! Jag måste vara dum i huvudet!”

Men jag är likadan. Nuförtiden. Jag kan inte ens ta ett bad innan jag har plockat undan och dammsugit. För annars kan jag inte njuta. Då ligger jag bara i badet med näsan över vattenytan och tittar på allt elände som jag måste ta tag i när jag kommer upp ur badet. Blöjpåsen som borde slängas. Golven som måste dammsugas och moppas. Leksaker som borde sorteras. Kläder som hänger ut ur alla lådor och skåp. Disk som borde diskas. Tvätt som borde tvättas…

Jag, som inte ens njuter av att städa. Det finns ju kvinnor som gör det, har jag förstått. Som går igång fullkomligt på den där hinken med städprylar. Som har de mest fantastiska fluffiga grejerna i rosa och pastellfärger. För att inte tala om skurmedlens rolls roysar. Sprutt, sprutt och lite tork med en mirakeltrasa så är all skit borta. Hemma hos dem.

Själv står jag och gnetar med naglar och halvtrasiga disksvampar tills jag blir alldeles kallsvettig och ilsken. Och ändå. Ändå väljer jag det framför en varm kropp. Jag måste också vara dum i huvudet.

Eller handlar det om något slags nedärvt kvinnligt madonnakomplex? Om att vi kvinnor inte får lov att synda eller njuta förrän vi har skurat rent hemma? Åtminstone inte sedan vi har blivit mammor.  Men varför är det inte likadant för pappor? Jag frågar Gunnar.

”Det handlar väl om att ni kvinnor ser njutningen som en belöning. Att ni först måste uträtta något innan ni har rätt att njuta.”

”Men hur tänker ni män då?”

”Jag vet inte. Jag tänker nog mer att när man väl har städat så är man ju så himla trött så man inte orkar! Vi män kanske inser våra begränsningar, för en gångs skull. För om man börjat kolla vad man egentligen borde göra, så skulle man ju aldrig få komma till. Då kan man ju börja planera julen redan nu, eller vilka tillval ungarna ska ha i skolan på gymnasiet – det tar ju aldrig slut!”

Han är klok, min Gunnar. Jag menar, om man alltid ”ska bara” innan man tillåter sig själv att njuta, så kan man ju gå igenom hela livet som en enda trött och sliten lokalvårdare. Det är väl dumt. Jag tror inte att man kommer att ligga på sin dödsbädd och önska att man hade städat lite mer.

Så varför inte passa på att njuta medan man kan? Städa kan man faktiskt alltid göra någon annan gång.

Hur får man ett långt och lyckligt äktenskap?

Jag och Gunnar har varit tillsammans i sju år nu. Men det känns som om det var alldeles nyss som vi stod och hånglade i Gamla Stan. Den där första magiska kvällen när allt bara stämde.

”Hur visste du att Gunnar var den rätte?”, frågade hans kompisar lite skeptiskt när jag var gravid efter bara tre månader.

Det gick liksom inte att förklara. Inte med mer än det självklara:

”Det var som att komma hem.”

Det var som om hela mitt liv fram till Gunnar bara hade varit en enda lång resa fram till det ögonblicket när vi blev ihop. Alla spännande kärlekar, alla avsked, alla misslyckanden, alla trassliga förhållanden och tvivel på mig själv som ens möjlig att leva ihop med – allt föll på plats som ett gigantiskt pussel när jag träffade Gunnar.

Nu har det alltså gått sju år. Vi undrar lite när den där berömda sjuårskrisen ska sätta in. Visst är det snurrigt ibland med tre barn som tjoar så fort man försöker hålla en vuxen konversation, än värre när man försöker pussas eller kramas.

Men fortfarande kan jag komma på mig själv med att stå och smygtitta på honom och tänka ”vad fin han är!” Jag är rätt säker på att jag kommer känna så ända tills jag dör. Men många tvivlar på det. Statistiken talar ju emot oss.

”Hur får man ett långt och lyckligt äktenskap?” undrar Stig.

När jag träffade tv-profilen Annika Hagström, som har varit gift med sin Anders Ehnmark i 33 år, så frågade jag henne om hon hade några goda råd.

Hon svarade att det var viktigt att ha egna rum. Både rent fysiskt och sinnligt. Att ha sina egna världar, som man bjuder in den andra till när och om man vill.

”Man ska inte invadera varandras tankar, utan vill man berätta så berättar man. Man ska inte fråga ”Vem pratar du med? Vad ska du ha på dig nu då? Var har du köpt den där någonstans?” Lägg av med allt sådant där! Likadant med att man inte ska behöva redovisa allt man gör: ”Var har du varit i eftermiddag? Eller med vem? Och vad sa hon då? Och vad åt ni?” Vill man berätta så gör man det. Det är så jag menar. Att man inte ska vara för invaderande. Man måste ha sina egna liv och inte hålla på med sådana där kontrollgrejer.  För det handlar inte om kärlek, det handlar om kontroll.”

Och när Annika hade sagt allt det där, så var jag tvungen att gapskratta.

”Men Gud, vad hemskt! Precis allt det där frågar jag ju Gunnar hela tiden! Så fort han går in på datorn så frågar jag vem han mejlar nu eller vad han gör. Och när han kommer hem frågar jag vad han har ätit till lunch och med vem och vad sa hon då! Hahaha. Men det är nog för att jag inte har något liv. Jag får ju aldrig gå ut och käka lunch och sitta och småprata med vuxna människor. Jag går ju bara hemma med lillflickan och slänger i mig en ostmacka mellan varven!”

Gunnar skrattade också när jag kom hem och berättade. Vi enades om att det är lite av ett undantagstillstånd när man har små barn. Men att det nog är bra att vara vaksam på, så man inte fastnar i det sedan också, när barnen blivit större.

Varför är vi så dåliga på att berömma varandra?

I jantelagens land ska man inte tro att man är något. I samma anda är det många som inte vågar gå fram till någon hel- eller halvkändis och ge beröm ”för det får du väl höra så ofta ändå”. Men det är inte alls säkert. Inte ens de mest berömda människor jag har träffat har någonsin klagat på att en beundrare kommit fram och sagt något vänligt. Kan man egentligen få för mycket positiv feedback?

Varför är vi så dåliga på att berömma varandra i Sverige? Ibland får jag brev från människor som känner sig lite löjliga, för de har aldrig skrivit ett fanbrev förut, men de vill ändå tacka för något bra som de tycker att jag har gjort. Jag blir lika glad varje gång. Vissa dagar blir jag så glad att jag börjar gråta. För visserligen sparar man alla vackra ord i sitt hjärta. Men man får också höra en hel del hårda ord – inte minst via internet.

Det är som med det mesta i livet. Man måste få minst fem delar beröm för att kunna ta en del kritik. Det gäller både barn och i förhållanden.

En kille som har mycket klokt att säga om det här är David Lega, en av Sveriges främsta handikappidrottare och författare till ”När armarna inte räcker till”:

”När vi vet att vi duger, så vågar vi misslyckas. Det gör ju ingenting, vi duger ändå. Om vi däremot aldrig får höra att vi duger, kommer vi knappast att testa det som är för svårt. Misslyckas vi är vi dåliga, och lyckas vi är folk likgiltiga. Varför skulle vi ta den risken?”

I vår familj berömmer vi varandra mycket. Nästan larvigt mycket. Det började med barnen, där jag blev närmast tårögd inför varje nytt framsteg de gjorde. Jag kunde hoppa jämfota av lycka över ett första, stapplande steg eller en tallrik som blev utburen i köket eller en ny, självkoreograferad barndans på diskogolvet.

Sedan kom jag på att nog Gunnar också behövde få höra hur fantastisk han var också. Åtminstone om han skulle vara mottaglig för mitt dagliga tjat om mössor som måste vara på eller tidningar som måste plockas undan.

Det mysiga med det här med beröm är att det smittar. För visst, man kan tycka att det är självklart att två vuxna människor ska laga mat och diska och göra fint efteråt varje dag – såhär sju år sedan vi blev ihop – men man blir på något underligt vis precis lika glad fortfarande över att få höra att någon märker det.

Det är så lätt att fastna i vardagsgnat och tjat. Och glömma allt det underbara man har runt omkring sig. Nyligen hörde jag en diakonissa som har jobbat med familjer i kris berätta om hur det har påverkat henne. Hon sa att hennes barn efteråt har sagt att de alltid visste när det var barn inblandade. För då skällde hon inte över att det stod skor i hallen.

”Det stämmer nog, för då var jag glad över att det stod några skor där, över huvud taget.”

Tänkvärt, värt att ta med sig.

Själv lovebombar jag människor så mycket jag bara kan. Speciellt författare. För man vet aldrig när man får en chans igen. Hårda ord kan man ångra många gånger genom livet, men aldrig de snälla, vänliga.

Till och med kärlek har blivit en tävling

Kärlek i all ära, men den kungliga bröllopshysterin gör mig lite bekymrad. Redan innan Victoria berättade att hon ämnade ingå i det äkta ståndet med sin Daniel hade bröllopsindustrin nått rätt absurda nivåer.

I varje kyrka springer det omkring bröllopskoordinatorer och pekar med hela handen och domderar med präster som håller på att få spader. Det ska vara stajlade blommor i varenda vrå. Färgkoordinerat såklart, med brudens klänning, inbjudningskorten och dukningen på festen efteråt. Det ska vara levande musik i kyrkan och hundratals gäster. För att inte tala om bröllopsresan som allraminst ska gå till Thailand eller Nya Zeeland. Alla vill ha det där lilla extra och är beredda att betala nästan vad som helst för att klå närmast föregående brudpar.

Och bröllopsindustrin vittrar blod och skrider efter. Brudparen hetsas till allt större engagemang, när ”rådgivare” eller tidningsartiklar säger att det är brukligt att bruden får en morgongåva” eller traditionen bjuder att de nygifta tar in på ett lyxhotell med tillhörande spa för att göra bröllopsnatten till en så fantastisk upplevelse som möjligt.

Vilka traditioner? Vadå brukligt? Det är ju ren och skär kommersialism.

Mycket är naturligtvis importerat från Amerika, från filmernas värld. Vilket kan bli rena medeltiden i realiteten.

”Jag försöker vara tillmötesgående när det gäller allsköns amerikanska tokigheter. Men min gräns går när de vill att pappan ska ge bort sin dotter vid vigseln. Herregud, som om vi kvinnor har blivit helt livegna igen!”, säger min kompis som är präst och feminist.

Hon har säkert en poäng i det. Själv upprörs jag mest över att unga brudpar tar stora lån för att ha råd med denna konstruerade kärleksdröm, och sedan hamnar i en farlig skuldfälla.

Till och med detta har blivit en tävling: Vem som kan visa sin kärlek på allra dyraste, flottaste sätt. Ett stort bröllop betyder inte att kärleken är värd mer. Inte för Victoria och Daniel - och inte för oss vanliga dödliga. Kärlek är, tack och lov, fortfarande väldigt privat och alldeles gratis.

Tillit – det vackraste ord jag vet

Ibland får man lite annorlunda frågor som författare. Frågor som tvingar oss att tänka efter – och det är kul. Efter en av mina senaste föreläsningar fick jag frågan: ”Vilket är det vackraste svenska ord du vet?”.

Det första jag kom på var morgonrodnad, älskling och sommarvind. Vackra ord, alla tre. Men det var inte förrän på tåget hem som jag kom på det jag verkligen borde ha sagt: Tillit.

Detta att våga lita på någon annan, fullt ut. Inte alls självklart, och framför allt inte för oss alkisbarn – som tidigt fick lära oss att inte tala, inte känna och framför allt inte känna tillit. Så jag har nog jobbat på det hela mitt liv. Och det var inte förrän jag träffade min älskade Gunnar som jag vågade släppa taget helt och bara falla. Tillit. Att våga falla och veta att någon annan människa finns där, oavsett vad som händer och hur eländig man än känner mig.

Det är just denna känsla som gör att jag ständigt är så larvigt kär i min Gunnar.

Jag tänkte på det senast när vi hade haft flera månader av sjuka barn och var så himla slitna och trötta och jag såg ut som om jag hade legat på en soptipp. Med hår som stod på ända, rödsprängda ögon och iklädd något slafsigt och slitet klädesplagg.

Då log Gunnar mot mig, som om jag var den underbaraste människan i världen. Min första tanke var ”han måste skämta”. Men sedan insåg jag att han kanske älskade mig just därför att jag inte var så himla perfekt och stark hela tiden – för vem står ut att leva med en perfekt människa?

Ni som har följt mig ett tag vet att jag har blivit alldeles kär i en träningsform som heter Nordic Military Training. Även mitt älskade NMT innehåller en hel del tillitsövningar.

Som härom dagen. Efter en hel del spring och knäböj och utfall och armhävningar och allmän mjölksyra och ålning medelst hasning i lera, så var det dags. Vi kutade upp till en hög mur, bakom vilket det fanns ett brant stup.

”Ni ska lägga er på muren med halva kroppen utanför, medan kompisen håller i benen, och göra situps!”

En solklar order, icke förhandlingsbart, sedan får man vara hur höjdrädd som helst.

”Lova att inte tappa mig”, sa jag till Rebecca.

”Det är lugnt, jag lovar, du ramlar inte ned.”

”Alla klara, då börjar vi, ett!” skrek Bruno.

Det bara att fokusera och lägga sitt liv i händerna på kompisen. Varje gång jag råkade titta ner fick jag svindel. Fem, sex, sju!

Rebecca log.

”Det är lugnt jag håller dig, du är skitstark!”

Arton, nitton, tjugo.

”Byte!”

När Rebecca själv låg i samma position på muren var hon inte lika säker längre, nu var det som en spegelbild av mig själv.

Den ängsliga blicken, skälvningen i andningen, oron. Är det verkligen riktigt säkert, håller du? Men jag visste ju, att det här var helsäkert, jag som stod upp kände ju det, det fanns inte en chans att vi skulle tippa över – och de var min uppgift att förmedla detta lugn till henne.

Och efter sextio situps vardera på muren skuttade vi upp, lite knäsvaga men lyckliga. High five på det, kompis, vi klarade det. Tillit!

Slut

Table of Contents

Introduktion

Finns kärlek?

Hur hittar man den rätte?

Delar kvinnor upp män mellan sig?

Sätt på kaffet!

Bästa möhippan

Glöm inte att leka!

Min sambo klagar på min städning

Gudpar är bättre än terapicheck

Skit i städningen, passa på och njut!

Hur får man ett långt och lyckligt äktenskap?

Varför är vi så dåliga på att berömma varandra?

Till och med kärlek har blivit en tävling

Tillit – det vackraste ord jag vet

Slut